Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

50. Frederik Pohl: Svět na konci času

51. Larry Niven: Prstencový svět

52. Poul Anderson: Stráž času

53. Poul Anderson: Vesmírní křižáci

54. Harry Harrison: Na západ od ráje

55. Henry Kuttner: Zuřivec

56. William Gibson: Médium

57. Larry Niven: Stavitelé Prstence

58. Robert Silverberg: Tvář vod

59. William Gibson: Hardcore Mona Lisa

60. Roger Zelazny: Poslední odbočka na Babylon

61. Orson Scott Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba + Atlantida

62. Samuel R. Delany: Nova

63. Walter M. Miller, Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

64. William Gibson: Působnost

65. Ursula K. Le Guin: Nespoutaní

66. David Gerrold: Věc pro lidi

67. Robert Silverberg: Muž v labyrintu

68. John Scalzi: Válka starého muže

69. Harry Harrison: Zima v ráji

Přeložil Martin Janda

WINTER IN EDEN

Copyright © 1986 by Harry Harrison

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Martin Janda

Copyright © 2026 for Cover by Žaneta Kortusova

Copyright © 2026 for Illustrations by Bill Sanderson

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0451-2

„A tak Bůh zbudoval zahradu

na východ od ráje

a do ní vložil člověka,

jehož stvořil.“

„A Kain odešel od Boha

a pobýval v zemi Nod,

na východ od ráje.“

Bible

kniha GENESIS

Velcí plazi byli nejúspěšnější formou života, která kdy obývala tento svět. Po sto čtyřicet milionů let vládli Zemi, zaplňovali oblohu, hemžili se v mořích. Po celou tu dobu nebyli savci, předkové lidstva, ničím víc než drobnými, rejskům podobnými tvorečky, sloužícími za kořist větším, rychlejším a bystřejším ještěrům.

A pak – před šedesáti pěti miliony let –, náhle vše skončilo. Do Země narazil desetikilometrový meteorit a změny, které v atmosféře způsobil, byly katastrofální. Během kratičkého časového období zmizelo z povrchu zemského sedmdesát pět procent tehdy žijících živočišných druhů. Věk dinosaurů skončil a evoluce více než sto milionů let potlačovaných savců započala.

Ale co kdyby meteorit nepřilétl?

Jak by asi dnes vypadal náš svět?

PROLOG: KERRICK

Život už dávno není snadný. Příliš mnoho se změnilo, příliš mnoho z nás je mrtvo a zimy jsou příliš dlouhé. Nebývalo tomu tak vždy. Jako dnes si pamatuji tábor, v němž jsem vyrůstal, i tři rodiny, jež v něm žily, dlouhé dny, přátele i dobré jídlo. Během teplého období jsme zůstávali na břehu velkého jezera, bohatého rybami. První vzpomínky, které mám, jsou právě na to jezero, na strmé hory za tichými vodami a na vysoké štíty, které se počínají bělat prvním sněhovým popraškem zimy. Když sníh pokryl i naše stany a stejně tak i trávu kolem nich, nastával čas, aby se lovci odebrali do hor. Nemohl jsem se dočkat, až vyrostu a budu moci lovit jeleny a obří jeleny jim po boku.

Ten prostý svět prostých rozkoší je však již navždy tentam. Všechno se změnilo – a nikoli k lepšímu. Čas od času se v noci probouzím a přeji si, aby se to, co se stalo, nikdy neudálo. Ale to jsou jen pošetilá přání, neboť svět už je dnes takový, jaký je, změněný ve všech směrech. To, co jsem považoval za veškerý svět, se ukázalo být pouze drobným a bezvýznamným střípkem skutečnosti. Mé jezero a hory jsou jen nepatrnou částí velkého kontinentu, který se táhne až k nedozírnému oceánu na východě.

Slyšel jsem i o jiných tvorech – bytostech, jimž říkáme murgu, a naučil jsem se je nenávidět mnohem dřív, než jsem je poprvé spatřil. Jako je naše maso teplé, jejich studí. Na hlavách máme vlasy a dospělému lovci naroste i pyšný vous; zvěř, kterou lovíme, má teplé maso a huňatou srst, ale murgu nikoli. Murgu jsou studení, hladcí a šupinatí, mají drápy a zuby, kterými drásají a trhají, a jsou velcí a strašliví – každý se jich bojí. A nenávidí je. Věděl jsem, že žijí v teplých vodách oceánu na jih odsud a v teplých zemích, které tam leží. Nedokázali snášet chlad a tak nás nechávali na pokoji.

To vše se však změnilo – a změnilo se to tak strašlivě, že nic už nikdy nebude jako dřív. Jen se zármutkem se smiřuji s vědomím, že náš svět je jen nepatrnou součástí světa Yilanè. Žijeme na severu velké pevniny. A na jih od nás, po celé té velké zemi, se hemží jenom Yilanè.

Ale jsou i horší věci. Za oceánem se nacházejí pevniny ještě větší – a na nich nejsou vůbec žádní lovci. Ani jediný. Jenom Yilanè, samí Yilanè. Náleží jim celý svět – až na ten náš kousek.

Nyní vám povím o Yilanè to nejstrašnější. Nenávidí nás zrovna tak, jako my nenávidíme je. Moc by to nevadilo, kdyby to byla jen velká, bezcitná a tupá zvířata. To bychom zůstali na chladném severu, vyhýbali se jim a bylo by nám dobře.

Jenže jsou mezi nimi i tací, kteří dokáží být stejně bystří jako lovci a stejně nelítostní jako oni. A jejich množství je takové, že je nelze spočítat; stačí jen říci, že zaplňují všechny země tohoto velikého světa.

Toto vše vím, neboť jsem byl Yilanè zajat, vyrostl mezi nimi a učil se od nich. Onu hrůzu, již jsem cítil, když zabili mého otce a ostatní, odnesl čas. Když jsem se naučil mluvit, jak mluví Yilanè, stal jsem se jedním z nich a zapomněl jsem, že jsem lovec, a dokonce jsem se naučil říkat svým lidem ustuzou, špinavá stvoření. Cítil jsem se mezi Yilanè velmi dobře, neboť veškerý řád a příkazy přicházejí od těch vyšších, a já, který seděl blízko Vaintè, eistaa města a vládce všech, jsem byl tak rovněž považován za vládce.

Živé město Alpèasak vyrostlo nově na březích moře, založeno Yilanè z druhé strany oceánu, kteří byli ze svého dalekého města vyhnáni zimami, rok od roku chladnějšími.

Tentýž chlad, jenž nutil mého otce a ostatní Tanu putovat na jih za potravou, přiměl i Yilanè, aby se vydali na dlouhou cestu přes moře. Postavili své město na našich březích, a když shledali, že zde Tanu byli před nimi, pobili je. Stejně tak Tanu zabíjeli Yilanè, jakmile je spatřili.

Po mnoho let jsem o tom všem neměl ani potuchy. Vyrostl jsem mezi Yilanè a myslel stejně jako oni. Když vytáhli do války, pohlížel jsem na jejich nepřítele jako na nečistá a páchnoucí ustuzou, ne jako na Tanu, mé bratry. To se změnilo až ve chvíli, kdy jsem se setkal se zajatcem Herilakem. Byl to sammadar, vůdce Tanu, který mne chápal daleko lépe než já jeho. Ve chvíli, kdy jsem s ním mluvil jako s nepřítelem, cizím a podivným tvorem, odpověděl mi jako člověku své krve a masa. Jak se mi navracel jazyk dětství, navrátily se i vzpomínky, jež mi kdysi byly drahé. Vzpomínky na matku, rodinu, přátele. Mezi Yilanè nejsou žádné rodiny; žádná mláďata nesají mléko tam, kde jen ještěři kladou vejce, a žádná přátelství neexistují tam, kde vládnou studené samice, co drží samce po celý život pod zámkem a v odloučení.

Herilak mi ukázal, že jsem Tanu, ne Yilanè, osvobodil jsem jej tedy a uprchl s ním. Zpočátku jsem toho litoval – ale nebylo cesty zpět, neboť jsem napadl a téměř usmrtil Vaintè, která jim vládne. Připojil jsem se k sammadům, skupinám rodin, v nichž Tanu žijí; připojil jsem se k nim, abych s nimi prchal před útoky těch, kdož kdysi bývali mým lidem. V tu dobu jsem však už měl jiné druhy, a s nimi i přátelství, jež bych mezi Yilanè nikdy nepoznal. Měl jsem Armun, jež ke mně přišla a ukázala mi, co jsem dosud nezažil, a probudila ve mně city, které neměly místo v životě s cizí, studenou rasou. Měl jsem Armun, která přivedla na svět našeho syna.

Nad životy nás všech však stále visela hrozba smrti. Vaintè a její bojovnice pronásledovaly naše sammady bez slitování. Bojovali jsme a někdy i vyhráli, dokonce jsme ukořistili některé z jejich živých zbraní, smrtících holí, které zabíjely tvory jakékoli velikosti. S těmi jsme pronikli daleko na jih, dobře se krmili hemžícími se murgu a zabíjeli ty zlé, když útočili. Jen abychom znovu utekli, když nás Vaintè a její nekonečná zásoba bojovníků zpoza moře našla a zaútočila.

Tentokrát se ti, co přežili, vydali tam, kam nás nemohli sledovat, přes zmrzlé horské hřebeny do země za nimi. Yilanè nemohou žít ve sněhu; mysleli jsme si, že budeme v bezpečí.

A byli jsme, dlouho jsme byli.

Za horami jsme našli Tanu, kteří nežili jen lovem, ale pěstovali ve svém skrytém údolí úrodu a uměli vyrábět hrnce, tkát látky a dělat mnoho dalších podivuhodných věcí. Jsou to Sasku a jsou to naši přátelé, protože uctívají boha mastodonta. Přivedli jsme k nim své mastodonty a od té doby jsme byli jako jeden národ. V údolí Sasku se žilo dobře.

Dokud nás Vaintè opět nenašla.

Když k tomu došlo, uvědomil jsem si, že už nelze dál prchat. Jako zvířata, zahnaná do kouta, jsme se museli obrátit proti nepříteli a postavit se na odpor. Zprvu mi nikdo nepřál sluchu, protože lovci neznali našeho nepřítele tak jako já. Brzy však pochopili, že Yilanè nevědí o ohni. A toho jsme také využili, když jsme jej vnesli do města Yilanè.

A tak to také dopadlo. Spálili jsme město Alpèasak; jen několik málo Yilanè přežilo a prchalo zpět, do měst na druhém břehu moře. To bylo dobře, neboť jednou z těch, kdo žili dál, byla Enge, moje dávná učitelka a přítelkyně. Nevěřila v zabíjení stejně jako jiní a tak stála v čele malé skupiny zvané Dcery života, které věřily v posvátnost žití. Kéž by přežily jen ony.

Ale vyvázla i Vaintè. Tato bytost plná nenávisti přečkala zkázu svého města a uprchla v uruketo, velkém živém plavidle Yilanè, zpět za oceán.

K tomu všemu došlo v minulosti. Teď stojím na pobřeží, kolem mne poletuje popel zničeného města a já se pokouším myslet na to, co se stane nyní a co je nutno učinit v letech, která nás čekají.

Tharman i ermani lasfa katiskapri

ap naudinz modia – em bleit

hepellin er atta, so faldar elka

ensi hammar.

marbacké přísloví

Tharmy ve hvězdách

mohou shlížet na lovce s potěšením –

jejich chladné potěšení

však oheň nezapálí.

KAPITOLA 1

Bouře ustávala a vzdalovala se na moře.

Clona deště zahalila uruketo a skryla jej před zraky Tanu.

Ještě jednou se náhle objevil, když jej déšť přešel; byl již mnohem dál, temný stín v běli zpěněných vln. Roztrhanými mraky se prodralo nízko zavěšené večerní slunce a zalilo obrovitého tvora tmavorudým svitem, z něhož ostře čněla silueta vysoké hřbetní ploutve. Nato uruketo zmizel v houstnoucím šeru. Herilak stál ve vlnách příboje a hrozil za ním oštěpem, přičemž nešetřil hlasitými výkřiky zklamání.

„Měli zemřít také, všichni – ani jeden neměl vyváznout.“

„Zabíjení skončilo,“ řekl Kerrick unaveně. „Už je po všem – je dokonáno. Zvítězili jsme. Pobili jsme murgu a spálili jejich město.“ Ukázal k dýmajícím stromům za sebou. „Dočkal ses své pomsty. Za jednoho každého z tvého sammadu, jenž byl zabit, jsi spálil celý hault murgu. To jsi učinil. Za každého lovce, ženu či dítě jsi zahubil tolik murgu, kolik máš prstů na rukou i nohou. To stačí. Nyní musíme zapomenout na smrt a přemýšlet o životě.“

„Mluvil jsi s jedním z nich a nechal ho utéci. Má ruka s oštěpem se třásla hněvem; nebylo dobře, cos učinil.“

Kerrick si byl vědom přítelova hněvu a i v něm začala zloba narůstat v odpověď; ovládl se však. Po tom všem, co se dnes odehrálo, byli unaveni, na pokraji vyčerpání. Musí mít také na paměti, že jej Herilak poslechl a neusmrtil Enge, když s ní rozmlouval.

„Pro tebe jsou všichni murgu stejní – hodni jen zabití. Ale tato samice byla mou učitelkou – a je jiná než ostatní. Hovoří pouze o míru, ne o válce. Pokud jí ostatní murgu budou naslouchat a věřit jí, válka by mohla skončit...“

„Vrátí se – vrátí se, aby vykonali pomstu.“

Mohutný lovec byl stále ještě rozhněván a hrozil zakrváceným oštěpem zmizelému nepříteli; oči, podrážděné kouřem, se mu leskly stejně rudě jako hrot oštěpu. Oba byli černí od sazí a plavé vousy a vlasy měli plné popela. Kerrick věděl, že z Herilaka mluví nenávist, touha zabíjet murgu dál a dál. Věděl však také, že mohutný lovec mluví pravdu. Murgu, Yilanè, nepřítel se vrátí zpět. Vaintè se o to postará. Stále žije, a dokud žije ona, nebude mír ani bezpečí. Když si to vše uvědomil, opustily jej síly a zakolísal. Spěšně se opřel o oštěp a zavrtěl hlavou, aby zahnal děsivou vidinu, kterou měl před očima. Musí zapomenout na Vaintè, zapomenout na murgu i na vše, co se dělo. Je čas žít; umírání skončilo. Temnotou myšlenek proniklo zavolání. Otočil se a spatřil jednoho z lovců Sasku, Keridamase, jak jej volá ze zčernalých ruin Alpèasaku.

„Jsou tu murgu, chycení v pasti, a ještě živí.“

Herilak se s výkřikem otočil a Kerrick mu položil ruku na paži, aby ho zadržel.

„Nedělej to,“ požádal tiše. „Odlož oštěp. Nech to na mně. Zabíjení musí někdy skončit.“

„Ne, nikdy! Tyto tvory je nutno hubit na věky věků. Ale odložím oštěp, protože jsi stále margalus, náš rádce, jenž nás vedl do boje proti murgu, a já respektuji tvé zkušenosti.“

Kerrick se unaveně otočil a vydal se k místu, odkud zaznělo volání, a Herilak jej těžkým mokrým pískem následoval. Byl k smrti unaven a netoužil po ničem jiném než po odpočinku, ale nemohl odpočívat. Jsou tu snad ještě nějaké živé Yilanè? Nepřipadalo mu to možné. Jak fargi, tak i Yilanè zemřely, když zahynulo jejich město – bylo to pro ně totéž, jako být vyhnán z domova a opuštěn. Kdykoli k tomu došlo, proběhla v těle Yilanè nevratná změna, která vždy končila smrtí. Viděl to sám, na vlastní oči. Ale, pravda, existovaly výjimky – možná je skutečně některá z nich dosud naživu. Mohly to být Dcery života; ty se lišily od ostatních. Musí se přesvědčit sám.

„Přistihli jsme je, když vylézali z jednoho z těch napolo spálených shluků stromů,“ hlásil Keridamas. „Zabili jsme jednoho, ale ostatní zalezli zpět. Simmacho říkal, že bys je možná rád viděl a zabil je sám, margale.“

„Ano!“ vykřikl Herilak. Nenávist mu přímo sálala z očí a čišela z pevně stisknutých zubů. Kerrick unaveně potřásl hlavou.

„Podívejme se nejprve, co jsou zač, než je pobijeme. Nebo ještě líp, zmocněme se jich živých. Promluvím si s nimi, neboť jsou věci, jež potřebuji zjistit.“

Prokličkovali zuhelnatělým tratolištěm mezi dosud dýmajícími pahýly stromů a mrtvými těly. Cesta je vedla ambesedem a Kerrick se zastavil, zděšen hromadami mrtvol Yilanè. Na tělech nebylo patrné žádné zranění, ani spáleniny – a přece byly všechny mrtvé. Ležely na zemi, tváří ke vzdálené stěně ambesedu. I Kerrick se podíval tím směrem, k sedadlu, kde sedávala Vaintè. To však bylo nyní prázdné a opuštěné. Fargi a Yilanè sem nepochybně přispěchaly, mačkajíce se jedna přes druhou, aby vyhledaly ochranu u své Eistaa. Ale ta byla pryč a její trůn prázdný – prázdný v umírajícím městě. Zemřely tedy i ony.

Keridamas šel v čele, šlapaje po rozházených tělech, a Kerrick jej následoval, ochromený šokem z toho, co vidí. Ti všichni jsou mrtví. Je nutno s nimi něco udělat, než začnou hnít. Je jich příliš mnoho, než aby je mohli pohřbít. Něco musí vymyslet.

„Támhle před námi,“ ukazoval oštěpem Keridamas.

Simmacho se snažil rozšířit škvíru v rozbitých a začernalých dveřích, aby mohl nahlédnout dovnitř. Když spatřil Kerricka, ukázal na mrtvolu Yilanè, jež ležela na zemi vedle něj, a obrátil ji nohou. Kerrick ji přejel pohledem – pak se sklonil, aby si ji v houstnoucím soumraku lépe prohlédl. Nebylo divu, že mu to místo připadalo povědomé. Stál před hanalè.

„Tohle je samec,“ oznámil. „Ti ostatní uvnitř musí být rovněž samci.“ Simmacho s úžasem pohlédl na tělo. Stejně jako všichni Tanu ani on tak docela nevěřil, že ti ničemní murgu, s nimiž bojovali, jsou všechno samice.

„Tenhle se pokoušel utéct,“ vysvětlil.

„Samci nebojují – nedělají ani nic jiného. Všichni byli zavřeni v tomto domě.“

Simmacho se nepřestával divit. „Proč nezemřel jako ostatní?“

Proč vlastně? pomyslel si Kerrick. „Samice zemřely, protože zemřelo i jejich město; znamenalo to pro ně totéž, jako by z něj byly vyhnány. V takovém případě se s nimi vždy něco stane. Nejsem si jist co. Ale končí to smrtí, důkazy leží všude kolem nás. Zdá se však, že samci, kteří byli odjakživa drženi stranou dění a byli tak svým způsobem vyhnáni z města již od narození, žijí dál.“

„Zemřou našimi oštěpy,“ vrčel Herilak. „A to rychle, než bude tma a oni nám v ní utečou.“

„Nemají ve zvyku se pohybovat za noci, a ty to víš. A na místo, kde se skrývají, nevede žádný jiný vchod. Přestaňme teď se zabíjením i řečmi o něm a vyčkejme tu do rána. Najezme se, napijme a pojďme spát.“

Proti tomu nikdo neprotestoval. Kerrick nalezl na nespáleném stromě vodní ovoce a ukázal jim, jak z něj pít. Jídlo už neměli žádné, ale únava byla silnější než hlad a všichni usnuli téměř vzápětí.

Jen Kerrick ne. Nebyl unaven o nic méně než ostatní, ale zmatek v mysli mu bránil upadnout do spánku. Na obloze zatím vítr odvál poslední mraky a vyšly hvězdy. Pak konečně, aniž si to uvědomil, zavřel oči – a když je opět otevřel, nebem se šířilo svítání.

Za ním se kdosi pohnul. V rozlévajícím se světle rozeznal Herilaka, jak s nožem v ruce tiše kráčí ke vchodu do hanalè.

„Herilaku,“ zavolal na něj, ztěžka se zvedaje na nohy. Obrovitý lovec se bleskově otočil a s tváří zkřivenou hněvem zaváhal – aby pak zastrčil nůž zpět za pás, obrátil se a loudavě se vrátil. Neexistovala slova, jimiž by Kerrick mohl zmírnit zuřivost, která v něm vzkypěla. Vítězství, namísto aby lovcův hněv zmírnilo a ochladilo žhavou touhu zabíjet, jako by v něm pudy rozdmýchalo ještě víc. Snad ho to brzy přejde. Snad. Kerrick uhasil ranní žízeň několika doušky z vodního ovoce, ale starosti jej trápily dál. Mají ještě hodně práce. Ze všeho nejdřív však musí zjistit, zda v hanalè skutečně přežili nějací Yilanè. Unaveně si prohlédl svůj oštěp. Bude ho ještě zapotřebí? Uvnitř se mohly ukrývat i samice, jež třeba nevědí o zkáze města. Uchopil zbraň a napřáhl ji před sebe, zatímco se prodíral zuhelnatělými a zčásti rozbitými dveřmi.

Uvnitř nalezl jen zčernalé trosky. Oheň se přehnal vstupní místností i chodbou a sežehl průhledné panely, jež tvořily strop. Vzduch páchl kouřem – a spáleným masem. S oštěpem připraveným k ráně prošel chodbou, jedinou částí hanalè, jakou kdy dosud spatřil, a nakoukl do ohybu na konci. Zuhelnatělé dveře vedly do velké místnosti – kde byl zápach spečeného masa skutečně intenzivní. Zpustošeným stropem sem pronikalo dostatečné množství světla, aby odhalilo hrůzný obsah pokoje.

Téměř u nohou mu ležela s otevřenými ústy spálená Ikemend, správkyně hanalè. Za ní se choulila těla jejích svěřenců, neméně spálených a mrtvých než jejich vládkyně. Místnost jimi byla přeplněna. Kerrick se rozechvěl, odvrátil se a raději pokračoval do nitra příbytku.

Bylo to celé bludiště chodeb a místností, z větší části zničených ohněm. Avšak čím šel dál, tím byly stromy zelenější; tato část hanalè očividně vyrostla teprve nedávno a lépe odolala žáru.

Za posledním ohybem chodby našel pokoj s ozdobnými závěsy na zdech a měkkými poduškami na podlaze. Vzadu se u zdi choulili dva mladí samci, oči vypoulené a dolní čelisti ochablé dětinským gestem strachu. Jak jej spatřili, zaúpěli.

„To je smrt,“ vzdychli a zavřeli oči.

„Ne!“ houkl Kerrick nahlas. „Upřesnění prohlášení. Pošetilost samců – pozornost k hovořícímu nadřízenému.“

Dva páry očí se s úžasem otevřely.

„Mluvte,“ nařídil Kerrick. „Jsou tu ještě další?“

„Tvor, který hovoří, míří na nás ostrým zubem, jenž zabíjí,“ zaúpěl jeden z nich.

Kerrick upustil oštěp na podlahu a o dva kroky od něj odstoupil.

„Zabíjení skončilo. Jste tu vy dva sami?“

„Sami!“ zakvíleli jednohlasně a na dlaních jim zableskly barvy dětinské hrůzy a bolesti. Kerrick se musel ovládnout, aby se na ta hloupá stvoření nerozkřičel.

„Poslouchejte mne a mlčte,“ poručil. „Jsem Kerrick, silný-a-důležitý, který sedí po boku Eistaa. Slyšeli jste o mně.“

Naznačili souhlas: možná, že zpráva o jeho útěku dosud nedospěla do izolovaného hanalè. Nebo, což bylo ještě jednodušší vysvětlení, na to zapomněli. „Nyní odpovězte na moje otázky. Kolik vás tu je?“

„Schovali jsme se,“ začal mladší. „Hráli jsme hru. Ostatní nás měli najít. Já byl tady, Elinman se schoval se mnou, a Nadaskè stál za dveřmi. Ale ostatní nepřišli. Něco se stalo. Bylo to moc teplé a příjemné, ale pak přišel oblak ošklivého pachu, který nás bolel v hrdlech a očích. Volali jsme Ikemend, ať nám jde na pomoc, ale nepřišla. Báli jsme se vyjít ven. Já se bál moc a moc, říkají mi proto Imehei, ale Elinman byl smělý. Šel první a my ho následovali. Nemohu ti říci, co se stalo pak, bylo to příliš hrozné. Chtěli jsme opustit hanalè, i když je to zakázáno, a Elinman vylezl ven a vykřikl a my běželi zpět. Co se s námi stane?“

Co se s nimi vlastně stane? Pokud na ně narazí lovci, čeká je nepochybně smrt. Tanu v nich uvidí jen murgu s drápy a tesáky – nepřítele. Kerrick je však vnímal takové, jací skutečně byli – hloupé bytosti, nezvyklé na svět kolem, stěží schopné se samostatně najíst a napít. Nemohl dopustit, aby přišli o život; měl už dost zabíjení.

„Zůstaňte tady,“ nařídil.

„Bojíme se a máme hlad,“ zakvílel Imehei. Měkký na dotek, to znamenalo jeho jméno. Dobré jméno.

A ten druhý, Nadaskè, byl Ten, který vyhlíží z ohrady. Oba byli jako děti; horší než děti, protože na rozdíl od dětí neměli nikdy vyrůst.

„Ticho – nařizuji to. Máte zde vodu a jste dost buclatí, abyste mohli trochu hladovět. Neopustíte tento pokoj. Jídlo vám bude doneseno. Rozuměli jste?“

Už se chovali klidně a ochotným gestem dali najevo poslušnost. Opět se cítili v bezpečí, protože na ně někdo dohlížel a poroučel jim. Ti samci! Sebral oštěp a odešel. Propletl se chodbami a když se octl venku, nalezl tam Herilaka, který na něj čekal. Za ním stál zbytek lovců, zatímco kousek od nich se shlukli Sasku v čele se Sanonem.

„Odcházíme,“ oznámil Herilak. Už měl svůj hněv pod kontrolou – v očích se mu však zračilo chladné odhodlání. „Co jsme sem přišli učinit, bylo učiněno. Murgu a jejich hnízdo byli zničeni. Nemáme tu už co pohledávat. Vrátíme se ke svým sammadům.“

„Musíte tu zůstat. Je tu ještě mnoho práce...“

„Nikoli pro Tanu. Byl jsi naším margalem, Kerricku, a dobře jsi nás vedl proti murgu. Poslouchali jsme tě a ctíme tě za to. Nyní jsou však murgu mrtvi a ty nám již neporoučíš. Odcházíme.“

„Řekli ti ostatní lovci, abys za ně mluvil, silný Herilaku?“ odsekl Kerrick podrážděně. „Nevzpomínám si, že by tomu tak bylo.“ Obrátil se k lovcům. „Hovoří za vás Herilak – nebo máte i vlastní rozum?“

Několik jich odvrátilo tváře před jeho hněvem, ale sammadar Sorli vystoupil.

„Máme svůj rozum a hovořili jsme o tom. Herilak mluví pravdu. Nemáme zde již co na práci. Co bylo učiněno, bylo učiněno a my se musíme vrátit k sammadům dřív, než začne zima. Musíš jít s námi, Kerricku, neboť tvůj sammad je na severu, ne tady.“

Armun. Při vzpomínce na ni je schopen zapomenout na toto město smrti. Ona je jeho sammadem, ona a to dítě – a Kerrick málem podlehl a obrátil se na sever. Ale za Sorlim stál ještě Sanone a jeho Sasku, kteří se dosud nepohnuli. Kerrick se tedy otočil k nim.

„A co tomu říkají Sasku?“

„I my jsme o tom hovořili – a dosud jsme zde neskončili. Sotva jsme přišli na toto místo, jež je pro nás nové. Je zde mnoho, co lze spatřit a o čem lze hovořit. Nesdílíme potřebu navracet se do zmrzlé země, již mají Tanu. Chápeme je. Toužíme však po něčem jiném.“

„Jen krátký čas,“ přemlouval Kerrick lovce. „Posadíme se, zapálíme dýmku a poradíme se. Je třeba učinit rozhodnutí–“

„Ne,“ odmítl Herilak. „Rozhodnutí byla již učiněna. Co jsme sem přišli vykonat, bylo vykonáno. Dnes se vracíme nazpět.“

„Teď s vámi jít nemohu.“ Kerrick slyšel ve vlastním hlase napětí a doufal, že si jej ostatní nevšimnou. „I já si přeji se vrátit. Čeká tam na mne Armun, můj sammad – ale v tuto chvíli jít ještě nemohu.“

„O Armun se postarám,“ kývl Herilak. „Pokud si nepřeješ vrátit se s námi hned, zůstane v bezpečí mého sammadu, dokud se nevrátíš.“

„Ještě nemohu jít. Ještě není čas, je nutno přemýšlet...“

Hovořil jim do zad.

Rozhodnutí padlo, rozprava skončila. Bitva byla dobojována a lovci se opět cítili volní. Tiše následovali Herilaka po stezce mezi stromy.

A ani jeden se neohlédl, ani jediný z Tanu. Kerrick stál a díval se, dokud mu poslední nezmizel z dohledu. Proč se vítězství tak snadno mění v porážku? Zatoužil se rozběhnout za nimi, znovu je požádat, aby se vrátili, a pokud tak neučiní, připojit se k nim na cestě – na cestě, jež vede k Armun a k novému životu.

Ale neučinil tak. Něco ho pevně táhlo sem, k tomuto místu. Věděl, že patří k Armun a k Tanu, protože je Tanu.

A přece: když hovořil s těmi pošetilými mladými Yilanè, poroučel jim jako Yilanè a cítil sílu a moc, již nad nimi má. Mohl toto být důvod? Byl snad víc doma v tomto zničeném městě než mezi sammady na severních pláních?

Cítil se zmítán dvěma protichůdnými pocity a nemohl se rozhodnout; mohl jen stát a dívat se na holé stromy, drásán emocemi, jimž nerozuměl, a pokoušet se rozechvěle popadnout dech.

„Kerricku,“ ozval se jakoby z velké dálky známý hlas, a on si uvědomil, že to mluví Sanone. „Stále jsi náš margalus. Jaké jsou tvé rozkazy?“

Ve starcových očích se zračilo pochopení; manduktové Sasku znali skrytá tajemství druhých. Možná tento černovlasý muž zná Kerrickovy nejvnitřnější pocity lépe než on sám. Ale už dost. Čeká je ještě mnoho práce. Musí teď všechny myšlenky na Armun pustit z hlavy.

„Budeme potřebovat jídlo,“ pronesl nahlas. „Ukážu vám pole, kde jsou chována zvířata na maso. Jistě některá unikla ohni. A je nutno něco udělat s těmi mrtvými.“

„Do řeky s nimi, než začnou hnít,“ opáčil Sanone ponuře. „Řeka je donese do moře.“

„Ano, to bude stačit. Dej příkaz svým lidem, ať to udělají. Pak vyber ty, kdo půjdou se mnou. Ukážu vám, kde najít zvířata. Najíme se – čeká nás ještě spousta práce.“

belesekesse ambeiguru desguru

kak’kusarod. murubelek murubelek.

přísloví Yilanè

Ti, kdo plavou na vrcholku nejvyšší vlny,

mohou se potopit jen do nejhlubší brázdy.

KAPITOLA 2

Erafnais̀ nařídila, aby všichni zůstali dole – pasažéři i posádka – dokud uruketo nevypluje na širé moře. Sama však navzdory zuřící bouři setrvala na vrcholku ploutve a jen průsvitné membrány, přetažené přes oči, prozrazovaly, že stojí v prudkém lijáku. Mezi jednotlivými přívaly deště občas zahlédla dohořívající město, z něhož se valily sloupy dýmu, a pláže, pusté a bez života. Ten pohled se jí vryl hluboko do paměti a zůstal jí před očima i ve chvíli, kdy trosky opět zahalila clona padajících kapek – a zůstane jí tak v mysli navždy. Vytrvala na místě, dokud se nesetmělo a dokud uruketo nezpomalil a nenechal se nést proudem, aby si přes noc odpočinul. Teprve tehdy znaveně sestoupila do nitra ploutve, kde strávila noc spánkem v prázdném prostoru pro kormidelníka.

Jakmile se průhledný pozorovací disk nad ní rozsvětlil postupujícím svítáním, rozevřela Erafnais̀ plášť, v němž spala, a ztěžka se zvedla na nohy. Staré zranění na zádech ji bolelo a jen s velkou námahou se vyšplhala zpět na pozorovatelnu. Ranní vzduch byl chladný a svěží. Veškeré mraky včerejší bouře odvál vítr a nebe opět zářilo jasnou modří. Ploutev se zakymácela, jak se uruketo probouzel a začínal opět nabírat rychlost. Erafnais̀ bleskla pohledem pod sebe, aby se ujistila, že u řízení opět stojí jedna ze členek posádky, a pak se znovu rozhlédla po oceánu. Před obrovitým zobákem se objevila brázda pěny, jak dvojice doprovodných enteesenat vyrazila vpřed. Všechno bylo, jak má při takové cestě být.

A přece nic nebylo, jak tomu být mělo. Temné myšlenky, které Erafnais̀ vyhnal z hlavy spánek, se vrátily s obnovenou silou. Palce a drápy na nohou tvrdě zaryla do silné kůže uruketo. Inegban* konečně dorazil do Alpèasaku, sama při tom pomáhala, a Alpèasak se stal mocným a silným. A pak v jediném dni zahynul. Sledovala to a nechápala; za celý život, strávený na moři, nikdy nespatřila oheň. Nyní jej znala až příliš dobře. Byl horký, žhavější než slunce, a praskal a hučel a páchl a dusil všechny, kdož byli nablízku, hořel jasně a potom zčernal. A zahubil město. Hrstka těch, kteří přežili a stále ještě páchli po černém ohni, ležela dole. Zbytek Yilanè i fargi byl mrtev stejně jako město, všichni zůstali ležet ve městě, jež nechali za sebou. Otřásla se a upřela oči pevně kupředu ve strachu, že se jí opět zatoulají k té hrůze za zády. Být to její město, zůstala tam ležet mrtva stejně jako ostatní, neboť ti, jež oheň nepozřel, samozřejmě zahynuli také, společně s domovem.

Nyní však musí čelit jiným problémům. Dole sedí vědkyně Akotolp a stále svírá paži samce, kterého přivlekla na palubu. Od chvíle, kdy dorazili, se nepohnula – jen tiše a bez jediného pohybu sedí a nereaguje, ani když ji někdo osloví. Sedí a ignoruje nářek a úpění samce a jeho prosby, aby ho pustila. Co s ní má dělat? A co s těmi dalšími, s těmi, jež nezemřely, když zemřít měly? Co má učinit? Konečně v úvahách dospěla k té poslední z nich. K té, jejíž jméno dosud nikdo nevyslovil.

Erafnais̀ se zachvěla a ve chvíli, kdy do ploutve vyšplhala Vaintè, se odtáhla. Jako by ji Erafnais̀ myšlenkami přivolala – posledního, koho by chtěla v tom jasném ránu spatřit.

Aniž by dala nějak najevo, že si je vědoma přítomnosti velitelky plavidla, přesunula se Vaintè do zadní části otvoru v ploutvi a upřeně zírala do brázdy, plné bublin.

Erafnais̀ si jejího pohybu byla vědoma, a navzdory obavám se obrátila také a i ona se zahleděla k obzoru za ocasem uruketo. Byl zde o poznání tmavší než jinde. To asi zbytek stínů noci, možná i bouře, země to už není docela určitě – a město také ne. To už nechali daleko za sebou, daleko z dohledu. Jedno z Vaintèiných očí se k ní obrátilo a Erafnais̀ promluvila.

„Nalodila ses mlčky, Vaintè, a od té doby jsi nepromluvila. Jsou všichni – mrtví?“

„Všichni. A město také.“

I přes hrůzu, ukrytou v těchto slovech, si Erafnais̀ uvědomovala podivný způsob Vaintèiny řeči.

Nemluvila jako nadřízený k podřízenému či dokonce rovný k rovnému, ale spíš bezvýrazným a strohým způsobem, jenž byl nanejvýš neobvyklý. Jako by tu Erafnais̀ nestála a Vaintè promlouvala sama k sobě.

Velitelka nestála o další hovor, ale přesto promluvila; ta otázka přišla takřka sama.

„Ten oheň – odkud se vzal?“

Vaintèina nehybná maska v okamžiku zmizela a celé tělo se jí zachvělo v náporu prudké emoce. Ústa se rozevřela tak široce v gestu nenávisti/smrti, že význam slov nebyl zpočátku příliš zřetelný.

„Ustuzou přišla... ustuzou s ohněm... nenávist ustuzou... nenávist toho, jež tu žilo s námi. Smrt. Smrt. Smrt.“

„Smrt,“ řekl drsně jakýsi hlas a čísi paže se pohnuly do reflexivního gesta stažení-se-do sebe. Erafnais̀ slyšela jen zvuk slova, neboť Enge vystoupila za jejími zády, ale Vaintè viděla a rozuměla dobře a z každého pohybu její odpovědi čišela zloba a zášť.

„Dcero smrti, ty a tví bližní jste měli zůstat v tom městě ohně. Na tvém místě zde si zasloužily být nejlepší z Yilanè, jež zemřely.“

Ve své zuřivosti k ní promluvila jako rovný s rovným, jako jedna efenselè ke druhé. Když samice vyrůstá v moři s jinými a vynoří se s nimi z vln jako jedna skupina, efenburu, je pro ně takový způsob řeči samozřejmý stejně jako vzduch, který dýchá. Enge však na toto jednání nepřistoupila.

„Tvá paměť je chabá-podřízená,“ pronesla nanejvýš urážlivým způsobem, jako nejvyšší z vysokých k nejnižší z nízkých. Erafnais̀, jež stála mezi nimi, zasténala hrůzou a hřeben jí zaplanul červení, již vzápětí vystřídala oranžová – ale to už velitelka prchala do hlubin uruketo. Vaintè ucouvla, jako by ji zasáhl úder. Enge však nelítostně pokračovala.

„Zavrhuji tě. Tvá hanba dopadá i na mne a já tě již nechci znát jako svou efenselè. Tvá nenasytná žádost zabít ustuzou Kerricka a všechna ustuzou způsobila, že namísto ustuzou zahynul hrdý Alpèasak. Poručila jsi nízké Stallan, aby usmrtila mé společnice. Od vejce času se dosud nenarodil nikdo takový jako ty. Kéž by ses nikdy nebyla vynořila z moře. Kdyby byla celá naše efenburu, včetně mne, zahynula v mlčenlivém oceánu, bylo to lepší než toto.“

Vaintèina kůže nejprve při Engeiných slovech zazářila hněvem, ale pak potemněla a tělo bývalé Eistaa znehybnělo. Její hněv byl nyní dobře uschován, aby ho mohla použít, až jej bude zapotřebí. Nemá smysl jím plýtvat na toto nízké stvoření, jež jí kdysi bylo rovno.

„Opusť mne,“ opáčila a obrátila se zpět k širému moři.

I Enge se obrátila zády. Zhluboka dýchala a styděla se za ten nekontrolovaný, hněvivý výbuch. Nechovala se v duchu toho, o čem kázala ostatním. S velkým úsilím ovládla pohyby končetin a planoucí barvy hřebínku a dlaní. Teprve ve chvíli, kdy stála nehybně a klidně jako kus kamene – jako Vaintè – si dovolila promluvit. Dole pod ní stála členka posádky, řídící uruketo, a kousek od ní velitelka. Enge se naklonila k nim a vydala zvuk, jímž žádala o pozornost.

„Ten-který-následuje tomu-kdo-vede, dopřeje mi Erafnais̀ potěšení a připojí se ke mně?“

Erafnais̀ se zdráhavě vyšplhala nahoru, dobře si vědoma mlčící Vaintè, jež stála odvrácena a upřeně se dívala do vodních plání. „Jsem zde, Enge.“

„Mé díky a vděčnost těch, kdo přišli se mnou, za záchranu před zkázou. Kam plujeme?“

„Kam?“ opakovala Erafnais̀ její otázku jako ozvěna, a pak se zastyděla. Byla velitelem tohoto uruketo a přece ji až dosud nenapadlo přemýšlet, kam zamíří. S několika omluvnými gesty přiznala pravdu.

„Prchali jsme před ohněm na moře, ale míříme jako vždy na východ, k Entoban*. Až dosud jsme pluli v panice úprku a nikoli v moudrosti velení.“

„Zapomeň na stud – neboť jsi nás zachránila všechny a je namístě pouze vděčnost. Entoban*, kde žijí Yilanè, nemůže nebýt naším cílem. Avšak které město?“

Odpověď na otázku se vynořila takřka automaticky.

„Domů. Kde žije má efenburu a kde uruketo poprvé vklouzl do vody. Do mořem-obklopeného Ikhalmenets.“

Vaintè, aniž se odvrátila od vln, do nichž se dívala, stočila jedno oko k rozmlouvajícím. Požádala o pozornost, ale pohlédla k ní pouze Erafnais̀.

„Ikhalmenets-na-ostrovech není Entoban*. Uctivě žádám směr na Mesekei.“

Erafnais̀ vzala její žádost na vědomí, ale zdvořile a pevně potvrdila svůj původní záměr. Vaintè pochopila, že ji nepřesvědčí, a proto zmlkla. Musí najít jiný způsob, jak dosáhnout cíle – protože do Mesekei musí. Mesekei bylo velké město položené na velké řece, bohaté, prosperující a vzdálené chladu severu. A co bylo důležitější – v boji s ustuzou jí pomáhalo víc než kterékoli jiné. Budoucnost, když se teď do ní snažila nahlédnout svou prázdnou, otupělou myslí, byla šedá a neproniknutelná. Přijde však čas, kdy šeď a neproniknutelnost opadnou a ona budoucnost opět spatří. V té době by bylo dobré být ve městě, mezi přáteli. V Ikhalmenets budou i jiní uruketo, a jistě se nějaká cesta najde.

Tam ji čekají pomocníci – ale tady pouze nepřátelé. Tento jediný, ošklivý fakt se v jednolité šedi mysli rýsoval zřetelně. Enge a její Dcery smrti jsou dosud naživu – zatímco všichni ti, kdo si zasloužili žít, leží mrtvi. Tak to nemělo být – a ani nebude. Na moři to však nelze nijak změnit. Zde je sama proti všem; od Erafnais̀ a její posádky pomoc očekávat nemůže. Jakmile však vystoupí na břeh, vše bude jinak. Jak to jenom změní? Mysl se probírala k životu a Vaintè zakrývala nově se rodící myšlenky nehybností těla.

Enge za ní mezitím dala velitelce uctivě najevo, že odchází, a sešplhala dolů. Když stanula v místnosti pod ploutví, pohlédla ještě jednou na Vaintèinu nehybnou postavu a měla dojem, že téměř vidí, jak mysl bývalé Eistaa pracuje na plné obrátky. Výsledky její práce budou temné, zlé a smrtelně nebezpečné. Vaintèiny ambice se nikdy nenaplní, nikdy. Ta myšlenka ovládla Enge tak silně, že navzdory značnému sebeovládání se její končetiny pohnuly, a dokonce i v přítmí fosforeskujících stěn nebylo těžké gestům porozumět. Pak se přece jen ovládla a odkráčela do temnoty nákladního prostoru. Minula nehybnou Akotolp a jejího naříkajícího společníka, a pokračovala dál k malé skupince, schoulené u stěny. Akel vstala a obrátila se k ní – ale když se Enge přiblížila, ucouvla.

„Enge, následovnice-vůdce, jaké neštěstí to pohybuje tvými údy tak, že se při pohledu na ně bojím o život?“

Enge se zastavila a vyjádřila omluvu.

„Věrná Akel, mé zlé pocity nejsou namířeny proti tobě – ani proti kterékoli z vás.“ Rozhlédla se po zbývajících čtyřech Dcerách života a dala jim gesty najevo, jak ji těší jejich společnost. „Kdysi nás bylo mnoho. Dnes nás zůstalo jen pár, a tak každá z vás je mi dražší než množství jiných. Přežily jsme tam, kde jiné umíraly, a já cítím, že tím nám byl svěřen úkol – a stejně tak i síla, abychom jej mohly splnit. O tom si však promluvíme jindy. Jsou jiné věci, jež je třeba učinit dřív.“ Palci, skrytými před ostatními cestujícími za hrudním košem, naznačila naslouchající-uši/pozorující-oči. „Utrpení, které jsem si přinesla, není mým vlastním. Budu nyní přemýšlet o jeho příčině.“

Vyhledala temné zákoutí za vaky s konzervovaným masem, kde ji nikdo neviděl, uložila se tváří k živé stěně uruketo a přiměla tělo k tiché nehybnosti. Teprve poté dovolila myšlenkám, aby se vrátily k Vaintè. Vnitřním myšlenkám, které se neodrážely v jejím vnějším klidu.

Vaintè. Ta, jejíž nenávist je strašlivá. Teprve nyní, když se Enge oprostila od jakýchkoli citových pout ke své bývalé efenselè, viděla, jaká vlastně je. Temná síla, plná zla. A jakmile toto pochopila, bylo zcela zřejmé, že první čin, který Vaintè ze své temnoty učiní, bude namířen proti Enge a jejím družkám. Přežily tam, kde všechny ostatní zemřely.

V Ikhalmenets promluví a to, co řeknou, nebude ve Vaintèin prospěch. Podle prostinké rovnice příčiny a následku tedy musejí zemřít; nic nebylo jasnější než toto.

Nebezpečí, které je známé, se lze vyhnout, útoku jiného lze zabránit. Je třeba jen vymyslet nějaký plán. Cíl je jasný: přežít. Vstala a vrátila se k družkám. Akel a Efen ji uvítaly, ale Omal a Satsat spaly, pomalu se už ponořujíce do onoho komatózního stavu, v němž stráví dlouhou plavbu v temných útrobách uruketo.

„Probuďte se, prosím, musíme hovořit,“ vyzvala je Enge a čekala, až se pohnou a zaměří na ni pozornost. „Nemůžeme o tom diskutovat, žádám vás tedy o ochotu-poslušnost. Uděláte, o co vás požádám?“

„Hovoříš nyní za nás za všechny, Enge,“ odpověděla Omal prostě a ostatní daly najevo souhlas.

„Pak tedy učiníme toto. Zatímco čtyři budou spát, jedna vždy musí zůstat vzhůru – neboť nám hrozí velké nebezpečí. To je nutno. Pokud na bdící padne ospalost, musí probudit jinou. Jedna z nás bude vždy dávat pozor na spící.“ Dívala se, jak všechny sdělují pochopení a souhlas. „Pak je vše v pořádku. Nyní spěte, mé sestry, a já budu bdít po vašem boku.“

Enge tak seděla i o nějakou chvíli později, kdy Vaintè sestoupila z ploutve, chvějíc se hněvem a nenávistí po celém těle – a v tu chvíli zachytila Engein bdělý pohled.

Enge neodpověděla na Vaintèin postoj – ani se neodvrátila. Mírnost a klid jejích očí podráždily Vaintè ještě víc, takže si musela lehnout zády k pětici Dcer, aby se uklidnila.

Byla to blesková a neobvyklá výměna pohledů, neboť všichni na palubě uruketo byli tak šokováni smrtí Alpèasaku, že před děsivými vzpomínkami unikali do spánku a probouzeli se jen, aby pozřeli několik soust a znova usnuli. Jedna z oněch pěti však stále bděla a sledovala okolí.

Ve chvíli, kdy se jim na dohled objevila země, Enge zrovna spala, ale zanechala příkazy.

„Jsme zde, u zelených stromů pobřeží Entoban*,“ pronesla Satsat a lehce se dotkla Enge, aby ji probudila.

Enge dala najevo vděčné díky a v tiché nehybnosti vyčkala chvíle, kdy velitelka na vrcholku ploutve osaměla; pak se k ní připojila a obě s tichým potěšením sledovaly linii bílého příboje, která se táhla podél zeleně nekonečných džunglí.

„Uctivá žádost o informaci,“ zasignalizovala Enge a Erafnais̀ vyjádřila ochotu odpovědět. „Díváme se na pobřeží teplého a věčného Entoban*. Je však známo, u které části pobřeží se nalézáme?“

„Někde tady,“ odpověděla Erafnais̀ a zvedla mapu, svírajíc ji pevně mezi dvěma palci jedné ruky, zatímco palce druhé na ní rozevřela, aby tak vyznačila úsek pobřeží.

Enge si označené místo prohlížela zblízka.

„Musíme pokračovat podél pobřeží na sever,“ vysvětlovala velitelka, „kolem Yebèisk k ostrovnímu městu, mořem-obklopenému Ikhalmenets.“

„Bude považováno za drzé, když požádám velitelku, aby mi ukázala teplé pláže Yebèisk, až poplujeme kolem nich?“

„Informace bude předána.“

Uplynuly další dva dny, než se k tomu městu přiblížili. Vaintè se o Yebèisk zajímala také, a tak stála na jednom konci otvoru ploutve, zatímco Erafnais̀ a Enge obsadily druhý. Bylo již pozdní odpoledne, když míjeli vysoké stromy, zlatou křivku písčitých pláží po obou stranách městské zátoky a droboučké siluety rybářských člunů, které se vracely s celodenním úlovkem.

Přes všechnu svou předchozí zvědavost však Enge nejevila o město velký zájem. Po jediném pohledu dala najevo vděčnost a odešla dolů. Vaintè si dopřála jeden nenávistný pohled na její záda a pak obrátila zrak zpět k pobřeží.

Když druhý den ráno slyšela, co hlásí jedna z členek posádky velitelce, nedokázala ovládnout zuřivé zachvění končetin. Mohlo ji to napadnout – mělo ji to napadnout.

„Jsou pryč, Erafnais̀, všech pět. Poté, co jsem se ráno vzbudila, našla jsem jejich místo na spaní prázdné. Nejsou nikde v uruketo ani v ploutvi.“

„A žádná stopa po nich nezůstala?“

„Žádná. Bylo mou povinností probudit se dnes ráno jako první, abych zaujala místo u řízení. Je záhadou...“

„Není!“ vykřikla Vaintè a všichni couvli. „Jedinou záhadou je, proč mne to nenapadlo dřív. Dobře věděly, že je v bohatém městě Ikhalmenets nečeká nic dobrého. Proto vyhledaly úkryt v Yebèisk. Obrať uruketo, Erafnais̀, ihned se pro ně vrať.“

Ve Vaintèině hlase zněl příkaz a postojem vyzařovala autoritu. A přece neučinila Erafnais̀ ani náznak, že hodlá poslechnout – a zůstala stát zcela nehybně a tiše. I kolemstojící členky posádky bez hnutí přihlížely a každým z očí sledovaly jednu z hovořících. Vaintè naznačila naléhavost, nutnost poslušnosti a hněv, a vznášela se jako bouřkový mrak nad menší velitelkou, sehnutou, zchromlou Erafnais̀.

I ta však měla vůli a vlastní názor. Enge k ní byla vždycky laskavá a nikdy ji neurážela ani jí nevyhrožovala; o Dcerách života toho věděla jen pramálo a navíc ji tento problém nezajímal. Kromě toho si byla vědoma, že zabíjení už bylo dost. A nemohlo být pochyb, že za každým z Vaintèiných zuřivých pohybů leží smrt.

„Budeme pokračovat v cestě. Neobrátíme. Velitelka k cestující: konec rozhovoru.“

Nato se otočila a odkráčela, využívajíc kulhání, aby jím zakryla své držení těla, v němž se značily potěšení a nadřazenost.

Vaintè ztuhla hněvem, zcela ochromena bezmocností. Tady neporoučí – nikde neporoučí, rozléhalo se jí temně v mysli. Nemůže ani použít násilí. Členové posádky by to nedovolili. Cele ji zaměstnával tichý, vnitřní boj se slepým, žhnoucím hněvem. Logika musí být nade vším; chladné uvažování musí zvítězit. Fakt, na nějž však stále narážela, byl zdrcující: v tuto chvíli nemůže dělat vůbec nic. Enge a její následovnice jí pro tuto chvíli unikly. To nebylo důležité. Až se naplní čas, opět se sejdou a pak bude následovat okamžitá spravedlnost. Nelze ani podniknout nic s velitelkou uruketo. Převaha na straně Erafnais̀ je příliš zřejmá. Teď se musí soustředit na říční město Mesekei a důležité úkoly, jež je tam třeba splnit. Pokud má uspět, musí si pečlivě naplánovat každý krok, nikoli se bezhlavě vztekat. Po celý život držela hněv pečlivě pod kontrolou a nyní žasla, jakou dokáže mít sílu. To způsobila ustuzou – to ona ji okradla o klid a rozvahu a učinila z ní tvora, zmítaného vášněmi. Za to může Kerrick a jeho ustuzou. Nezapomene na to. V budoucnu bude svůj hněv kontrolovat vždy a za všech situací. Za všech – až na jedinou. Tuto nenávist bude chovat na tajném, dobře ukrytém místě, a nechá ji růst a sílit. Jednoho dne uvolní zábrany a dá jí volný průchod.

Poté, co jí toto vše proběhlo hlavou, napětí povolilo a tělo ji opět začalo poslouchat. Rozhlédla se a zjistila, že je sama. Erafnais̀ stála nahoře v ploutvi spolu s členkami posádky, jež byly právě ve službě; ostatní ležely dole ve ztuhlém a mrákotném stavu. Vaintè pohlédla k místu, kde spávala Enge a její následovnice; bylo to však jen prázdné místo a nic pro ni neznamenalo. Tak tomu mělo být. Znovu měla kontrolu nad svým tělem a emocemi. V temnotě se kdosi pohnul a Vaintè jasně zaslechla žádost o komunikaci.

Teprve v tu chvíli si vzpomněla, že je zde i otylá vědkyně a její samec. Přistoupila k nim.

„Vysvoboď bezmocné samčí stvoření, velká Vaintè,“ žadonil zajatec a kroutil se v Akotolpině pevném sevření.

„Tebe znám z hanalè,“ konstatovala Vaintè, pobavena tvorovým kňučením. „Ty jsi Esetta< – Ten, který zpívá, že je to tak?“

„Vaintè je první mezi všemi, neboť si pamatuje jména všech, od nejnižších k nejvyšším. Ale ubohý Esetta< dnes nemá, o čem by zpíval. Ta mohutná, jež mne drží, mne vytáhla z hanalè, vlekla mne pachy a mlhou, která mi zraňovala hrdlo, napůl mne utopila cestou k uruketo a nyní mne drží ve stisku, jenž je pro mne velkou bolestí. Snažně tě prosím, promluv s ní, řekni jí, ať pustí mou paži, dříve než mi zahyne v rameni.“

„A proč vlastně jsi ještě nezahynul celý?“ zeptala se Vaintè s brutální upřímností. Esetta< se stáhl do sebe a zakvílel.

„Ach, velká Vaintè – proč přeješ smrt nedůležitému?“

„Nepřeji, ale ostatní jsou mrtvi. Všechny statečné Yilanè Alpèasaku. Byly svým mrtvým městem vyvrženy a tak zemřely s ním.“

Vaintè při těch slovech pocítila drtivou vlnu strachu. Jsou mrtvé – ale ona ne. Proč? Věrné Stallan to vysvětlila nenávistí, kterou obě chovají k ustuzou. Byla to však pravda? Byl to dostatečný důvod, proč zůstat naživu, když ostatní umírají? Pohlédla při těch černých myšlenkách na Akotolp a poprvé si uvědomila, co vědkyně cítí. Pochyby-o-životě, vyhnutí-se-smrti. Akotolp pracovala v mnoha městech a cítila tedy věrnost až k zániku ke každému z nich. Byla však také samicí-vědkyní, jež znala povahu a účinnost oné reakce. A právě proto v ní zuřila ta tichá, navenek neviditelná bitva. Silou vůle se Akotolp držela mezi živými.

Vaintè ten poznatek vlil nové síly do žil. Pokud může zůstat naživu tahle tučná samice pouhou silou vůle, pak může žít i ona, neboť má silnější vůli, vůli Eistaa. Může přežít – a znovu vládnout. Nikdo a nic se jí nemůže rovnat.

Před zastřenými zraky Akotolp a vyděšenýma očima samce vztyčila Vaintè zaťaté palce v triumfálním gestu vítězství a zadupala na pružné podlaze, zatínajíc do ní drápy. Jejím opojením pronikl vyděšený sten. S potěšením pohlédla na přikrčeného Esettu<. Sexuální žádost se dostavila takřka okamžitě.

Sehnula se a silnými palci vypáčila Akotolpino sevření. Opakované zvuky samcovy vděčnosti se rychle změnily v úpění, když ho Vaintè převalila na záda, drsně jej vzrušila a brutálně na něj usedla.

Akotolpiny pevně stažené svaly se ani nezachvěly – ale jedno oko se pomalu pohnulo, aby se zaostřilo na propletenou dvojici. Ztuhlé rysy povolily, ale ani dobrý pozorovatel by nerozluštil jejich výraz.

Vaintè skončila a dopřála si hluboký, strnulý spánek až do dalšího rána. První, co po probuzení spatřila, byla otylá vědkyně, jak se supěním šplhá na vrcholek ploutve. Rozhlédla se, ale samce neviděla; bezpochyby se před ní schovával. Maličko se pohnula, vyzařujíc veselí nad tou myšlenkou, a pak zjistila, že se dokonale probrala, vzrušena představou Esetty<. Uruketo se zahoupal, jak narazil na velkou vlnu, a vnitřek prostoru osvětlil paprsek jasného slunečního světla, který sem pronikl otvorem v ploutvi. Slunce se jí zdálo teplé a lákavé – Vaintè vstala a se zíváním se protahovala, aby se za ním pomalu vydala na ploutev. Tam už stála Akotolp, mhouříc v jasném světle oči tak, že z nich byly jen svislé štěrbiny v okrouhlé tváři. Vrhla pohled na Vaintè a dala najevo vděk a zaznamenání její přítomnosti.

„Pojď se vyhřívat na slunci, laskavá Vaintè, aby ses potěšila, než ti vyjádřím díky.“

Vaintè naznačila přijetí díků, potěšení – a dotaz po příčině. Akotolp přiložila masité palce k sobě v gestu klidné spřízněnosti a promluvila.

„Děkuji ti, silná Vaintè, neboť tvůj příklad mi pomohl zachránit si život. Mé existenci vládne logika vědy, ale dobře znám i úlohu, již hraje tělo bez ohledu na to, co si přeje mozek. Vím, že rozkaz Eistaa může v Yilanè spustit metabolické změny, jež vedou k okamžité smrti. A po tragickém skonu všech v Alpèasaku jsem zjistila, že je může vyvolat i zkáza města. Když jsem si uvědomila, co se děje, pocítila jsem strach o sebe samu; bála jsem se, že i mé tělo může zahájit smrtící změny – bez ohledu na mé rozsáhlé vědomosti. Pomohlo mi přežití toho samce. Pokud zůstal naživu on, mohla jsem žít i já. To je také důvod, proč mé prsty zůstaly zaťaty do jeho zápěstí, zatímco jsem bojovala o život. Pak jsi přišla ty, vzala mi jej, já to zaznamenala a zrak a sluch se mi vrátily. Viděla jsem, jak jsi báječně živá, tak silná a vitální, že jsem z tebe mohla načerpat síly a odvrátit tak smrt. Děkuji ti za život, silná Vaintè. Můj život je nyní tvůj: jsem tvá fargi a udělám, co mi poručíš.“

V tu chvíli rozhoupala uruketo další dlouhá vlna a Akotolpino bachraté tělo se počalo kácet. Vaintè po ní sáhla a podepřela ji. Držíc ji v náručí, vyjádřila upřímné díky rovného rovnému.

„Nyní ti i já musím poděkovat, velká Akotolp. Čeká mne mnoho práce a mám před sebou dlouhou cestu. Budu potřebovat pomoc. Vítám tě jako svou pravou ruku v tom, čeho musím dosáhnout.“

„Bude mi potěšením, Vaintè, a poslechnu každé tvé slovo.“

Obě zakolísaly naráz, jak se uruketo opět rozkymácel vlnou, a slunce na okamžik zakryl jakýsi stín.

Vzhlédly a Akotolp naznačila radost-z-viděného.

Byl to opravdu úžasný pohled.

Míjeli právě ústí velké řeky, lemované po obou stranách bujnou džunglí.

Tam, kde se řeka spojovala s oceánem, vznikaly velké vlny; pěnily a navzájem se tříštily. A právě tam lovila nespočetná hejna estekel*. Tvorové se kolébali na vlnách, velká, srstí pokrytá křídla měli složená na zádech a dlouhé zobáky ponořené hluboko – tak, že z hlavy vyčnívaly nad vodu jen dlouhé kostěné výrůstky na týlu. Další estekel* kroužili pomalu nad nimi a vytvářeli na mořské hladině rychle se míhající stíny. Z hejn zaznívaly drsné skřeky a stále sílily, jak si uruketo razil cestu jejich středem.

„Podívej, podívej, jak se zvedají do vzduchu,“ křičela nadšeně Akotolp. „Tyto tvory jsem osobně studovala. Pokud si je dobře prohlédneš, zjistíš, že mají tak dlouhá křídla a tak krátké nohy, že se nemohou zvednout do vzduchu jinde než právě na takovémto ústí řeky. Zde se tvoří vysoké vlny a jdou i proti větru. Tak se mohou estekel*, jakmile se dosyta najedí, vymrštit z hřebene vlny do větru – a nechat se jím nést. Jak nádherné!“

Vaintè nadšení vědkyně pro rybami páchnoucí tvory se zcuchanou srstí ani trochu nesdílela. Potápěli se až příliš blízko a jejich křik bodal do uší.

Opustila tedy Akotolp a sešplhala opět dolů, kde navzdory houpání uruketo znovu upadla do spánku. Takto, v mrákotném stavu a nehybná, strávila zbytek cesty a spala i ve chvíli, kdy za ní Erafnais̀ poslala jednu ze svých podřízených s informací, že dorazili k ostrovům a že zanedlouho přistanou ve městě Ikhalmenets.

Vaintè vyšplhala do ploutve a zjistila, že oceán za nimi je prázdný. Již od rána se plavili od břehů Entoban*, neboť souostroví, jež bylo jejich cílem, odděloval od pevniny pustý oceán. Míjeli právě velký ostrov, jehož středem se táhl vysoký hřeben hor. Vrcholky pokrýval sníh, halily mraky a bičoval déšť – pochmurná připomínka zimy, jež se stala úhlavním nepřítelem. Tyto skalnaté ostrovy se nacházely na Vaintèin vkus až příliš severně a bývalou Eistaa zamrazilo při pomyšlení, že by tu měla strávit delší dobu. Odjede, jak to jen bude možné.

Nebo by neměla? Před nimi leží mořem-obklopený Ikhalmenets s džunglemi a žlutými písečnými plážemi, nad nimiž se tyčí vysoké, zasněžené hory. Zde leží její cíl i osud. Pohlédla na bělostný horský štít, zářící nad ostrovem, a upřeně se na něj zadívala. Stála tak dlouho bez hnutí a dopřávala myšlence čas, aby mohla dozrát. Snad je přece jen dobře, že se ocitla v Ikhalmenets.

Es et naudiz igo kaloi,

thuwot et freinazmal.

marbacké pořekadlo

Pokud honíš dva králíky,

nechytíš ani jednoho.

KAPITOLA 3

V poledne se najedli, protože Sasku usmrtili a vyvrhli jednoho z jelenů v ohradách. Kerrick vyhledal vhodné kameny a vybudoval z nich na volném prostranství před hanalè kruh pro ohniště. Pak došel na pláž pro naplavené a vyschlé dříví.

Mohli si postavit tábor i kdekoli jinde ve zpustošeném městě – ale Kerrick chtěl být nablízku samcům, kteří přežili. Přestože Sasku nesdíleli prchlivost Tanu a nebyli jako oni neustále připraveni vrhnout oštěp, nemohl jim věřit natolik, že by je s Yilanè nechal samotné. Kdyby polevil v dohledu jen na okamžik, nebyli by již samci mezi živými.

Než se lovci vrátili, měl už připravenou dostatečnou zásobu žhnoucích uhlíků, na nichž se dalo péci. Hladoví muži ani nečekali, až se maso dokonale propeče, ale rvali z něj zpola syrové kusy a ty pak chtivě žvýkali. Kerrick dostal podle práva játra, ale rozdělil se o ně se Sanonem.

„Na tomto místě je k vidění mnoho nových věcí,“ pravil stařec a pečlivě si olízal mastné prsty, než si je otřel o tkaninu bederní roušky. „A také mnoho záhad, o nichž je nutno přemýšlet. Jsou mezi tvory, jež zde žili, také mastodonti?“

„Ne, v ohradách byli chováni pouze murgu, přivezení z druhé strany oceánu.“

„Ale teď jíme jelena – to přece není murgu?“

„Jeleni, a také obří jeleni, byli pochytáni už zde. Ale v oné vzdálené zemi, odkud pocházeli murgu-jež-jsme-zabili, žijí jenom a pouze murgu.“

Sanone svoji myšlenku dlouhou chvíli přežvykoval společně s velkým kusem jater. „Nelíbí se mi pomyšlení na zemi, kde chodí po nohou jenom murgu. Ale ta země za oceánem, o níž mluvíš, je jistě součástí světa, který stvořil Kadair, když zadupal nohama a rozrazil skálu. Z té skály pak vzniklo vše, co zde vidíme a známe, z ní vznikl jelen i mastodont – a také murgu. To vše má svůj důvod. Existuje důvod, proč jsme sem přišli a je zase jiný důvod, proč zde toto místo vzniklo. O tom všem musíme přemýšlet, než pochopíme.“

Jakmile Sanone promluvil jako mandukto, všechno bylo důležité a všechno mělo důvod. Kerrick se ale musel zaobírat praktičtějšími záležitostmi. Je potřeba nakrmit samce v hanalè. Ale co s nimi bude dělat? Proč si s nimi vlastně přidělává práci? Kdyby byl nezasáhl, mohli zemřít rychle – o dobrovolníky na takový úkol by nebyla nouze. Bylo mu těch hloupých stvoření líto, ale zároveň měl pocit, že ho k jejich záchraně vedl i jiný důvod. S tím si však může lámat hlavu později. Nyní je potřeba dát jim najíst. Pečené maso to být nemůže; pach kouře by je k smrti vyděsil. Odřízl pár kusů z dosud syrových čtvrtí jelena a pak se s nimi prodral rozbitými dveřmi hanalè. Mrtvá těla tu ještě ležela – a už začínala páchnout. Musejí je odklidit ještě před setměním. Jak se blížil k ohněm nezasažené části příbytku, zaslechl zpěv – byl to zpěv, přestože zvuky samy o sobě nedávaly smysl. Stál neviděn ve vchodu do místnosti a naslouchal chraplavému samčímu hlasu, jenž vycházel z Imeheiho hrdla. Pochmurnost písně ihned připomněla Kerrickovi onen dávný den po Alipolově odchodu na pláž, kdy Esetta< zpíval. Když uviděl gesta, porozuměl i slovům písně.

„Ony chodí volně,

my zavřeni jsme.

Ony hřejí se v slunci,

my trpíme v šeru.

Ony na pláž nás pošlou,

však samy nejdou nikdy...“

Imehei si všiml Kerricka a zarazil se v půli věty – a pak, jako mládě, rozzářil dlaně barvou radost-z-jídla, neboť si všiml masa, jež lovec přinášel. Oba samci jedli hltavě a rychle drtili maso mocnými čelistmi a ostrými, špičatými zuby.

„Znali jste Esettu<?“ zeptal se Kerrick.

„Bratr-žijící-zde-uvnitř,“ rychle opáčil Imehei, ale s větším zájmem dodal: „Jídlo-další, otázka?“

Kerrick naznačil zápor a později, a pokračoval ve vyptávání. „Žil zde ještě jeden samec, Alipol, znali jste ho? Byl to... můj přítel.“

„Imehei nedávno přijel z Entoban*,“ odvětil Nadaskè. „Já ne. Byl jsem zde, když Alipol žil v hanalè, ještě než odešel na pláž.“

„Alipol pracoval palci a vytvářel věci velké krásy. Víš o nich něco?“

„O těch víme všichni,“ skočil mu do řeči Imehei. „Nejsme přece tak primitivní jako samice. Známe krásu.“ Jakmile domluvil, otočil se a odhrnul jeden ze závěsů, aby tak odhalil otvor ve stěně. Postavil se na špičky drápů, vytáhl z otvoru drátěnou sošku a podal ji Kerrickovi.

Byl to nenitesk – snad dokonce tentýž, kterého mu Alipol ukazoval onoho dávného, teplého dne. Kostěný límec, zvednutý vysoko nad tělo, tři ostré, trčící rohy, jiskřivé drahokamy očí. Imehei mu sošku pyšně podal a Kerrick ji vzal a otočil, aby na ni dopadalo světlo. Cítil tutéž radost jako tenkrát, když mu Alipol poprvé svůj výtvor ukázal. Vzápětí radost podbarvil žal – a vzpomínka na dávno mrtvého přítele, jehož poslala na jistou smrt na pláži nelítostná Stallan. Pravda, i ona je dnes mrtvá – alespoň v tom našel Kerrick jisté zadostiučinění.

„Vezmu si to,“ prohlásil Kerrick – a pak spatřil jejich poděšená gesta. Imehei byl dokonce tak troufalý, že v nich naznačil pojem samice. Kerrick jej chápal. Brali jej jako samce; celé město vědělo, že je samec a nepřestávalo nad tím žasnout – ale v tuto chvíli jedná jako brutální samice. Pokusil se to napravit.

„Špatné pochopení záměru. Chtěl bych si vzít tuto věc velké krásy, ale ta musí zůstat zde v hanalè, kde ji chtěl ponechat Alipol. Esekasak, která se starala o hanalè, je však nyní pryč, takže zodpovědnost je na vás. Hlídejte tu věc a chraňte ji před zlem.“

Nemohli skrývat, co si myslí, a ani se o to nesnažili. Odříznutí od světa, zbavení jakékoli zodpovědnosti, zvyklí na zacházení, jehož se jinak dostávalo jen fargi, neschopným řeči a čerstvě vystoupivším z oceánu – jak by mohli najednou změnit své chování i život? Nejprve před tím návrhem couvli, zalekli se, ale pak jej přijali a dokonce dali najevo hrdost. Když to Kerrick spatřil, začal pomalu chápat, proč tyto dva musí udržet naživu. Nejen pro jejich dobro – ale i pro svoje vlastní. Z vlastních sobeckých důvodů. Byl sice Tanu – ale stejně tak byl i Yilanè. Pokud zde budou samci, může tomuto faktu čelit – nemusí před ním utíkat ani se za něj stydět. Když s nimi hovořil, jeho mysl ožila – ta část mysli, která patřila Yilanè. A nejenom část mysli, ale i celá bytost.

Byl tím, čím byl. Kerrick, jeden z Tanu; Kerrick, jeden z Yilanè.

„Máte vodu, jídlo přinesu. Neopouštějte místnost.“

Dali najevo souhlas a přijetí instrukcí spolu s důvěrným vyjádřením kontaktu samce se samcem.

Usmál se síle, která se v jejich vnější křehkosti skrývala. Jediný náznak, že se chová jako samice, jej rychle odkázal do patřičných mezí. Jak tak pomalu poznával to, co se skrývalo za naříkavým samčím zevnějškem, začínal je mít rád.

Venku už v ohni praskaly ohryzané kosti a Sasku s plnými břichy podřimovali na slunci. Když se Kerrick objevil, Sanone zvedl hlavu, vstal a přisedl si k němu.

„Jsou věci, o nichž bych si s tebou chtěl promluvit, mandukte Sasku,“ oslovil ho Kerrick obřadně.

„Naslouchám.“

Kerrick si uspořádal myšlenky a promluvil.

„Učinili jsme, co jsme sem přišli učinit. Murgu jsou mrtví a hrozba, kterou představovali, již není. Teď vezmeš lovce a vrátíš se do údolí ke svým blízkým. Já však musím zůstat zde – ačkoli důvody, které mne k tomu vedou, teprve začínám chápat. Jsem Tanu – ale jsem také jeden z Yilanè, což jsou murgu, kteří vybudovali toto místo. Jsou zde věci velké ceny – velké ceny pro Tanu. Nemohu odsud odejít, aniž se na ně podívám a budu o nich přemýšlet. Myslím kupříkladu smrtící hole, bez nichž bychom murgu nikdy nemohli porazit.“ Zarazil se, neboť Sanone zvedl dlaň.

„Naslouchám tomu, co říkáš, Kerricku, a začínám rozumět troše z mnoha věcí, jež mne trápí. Má cesta mi dosud nebyla jasná, ale začínám chápat. Nyní již rozumím tomu, že když Kadair na sebe vzal podobu mastodonta a stvořil svět, dusal těžce po skalách a hluboko do nich vyryl cestu, po níž se ubíral. Co nyní potřebujeme, je moudrost – abychom tu cestu dokázali sledovat. Ta cesta k nám zavedla tebe a tys přivedl mastodonty, abys nám ukázal, odkud jsme sem přišli – a kam se máme ubírat. Karognis poslal murgu, aby nás zničili, ale Kadair zase mastodonta, aby nás dovedl přes ledové hory až na toto místo a nechal tak skrze nás na murgu dopadnout svůj hněv. A tak jsou zničeni a místo, kde žili, je spáleno, ale ne docela. Ty v něm hledáš moudrost, což znamená, že jdeš po stopách mastodonta stejně jako my. Nyní teprve vidím, že naše údolí bylo jen zastávkou na cestě, kde jsme čekali, až nám Kadair ukáže další směr. Zůstaneme zde a zbytek Sasku dorazí za námi.“

Kerrick měl sice potíže sledovat manduktovy vývody, neboť starcova moudrost byla nesmírná a on se s ní nemohl měřit, Sanonovo rozhodnutí však uvítal s nadšením.

„Ovšem – vyslovil jsi právě to, co jsem se pokoušel říci. Zde v Alpèasaku je víc moudra, než jeden člověk dokáže pochopit i za sto životů. Tví lidé dokážou zhotovit látku ze zelených rostlin a tvrdý kámen z měkkého bahna, pochopí tedy i věci zde. Alpèasak bude stále žít.“

„Ty zvuky a pohyby, které jsi dělal, mají nějaký význam? Mělo toto místo nějaké jméno?“

„Jmenovalo se Místo teplých, jako slunce zářících – nevím přesně, jak to říci v sesečtině – písků, které leží na břehu oceánu.“

„Deifoben, zlaté pláže. Je to dobré jméno. Ačkoli je opravdu těžké, dokonce i pro mne, který je vzdělán v záhadách a jejich odhalování, uvěřit, že murgu mohou mluvit – a že zvuky, které vydáváš, jsou opravdu řečí.“

„Nebylo lehké se jí naučit.“

Kerrick, jehož myšlenky byly plné Yilanè, nedokázal zakrýt bolest. Sanone chápavě přikývl. „To byla také jedna ze stop na stezce, kudy se ubíral Kadair – a nebyl to snadný úsek. Ale nyní mi pověz něco o těch zajatých murgu. Proč je nezabijeme?“

„Protože válka skončila – a protože nám nechtějí ublížit. Jsou to samci, a jen zřídka opouštěli svůj dům; vlastně byli samicemi vězněni. Mohu si s nimi povídat a oni mi poskytují... společnost, která je jiná než společnost lovců. Ale to jsou jen mé vlastní pocity. Daleko důležitější je, že nám mohou pomoci poznávat město, neboť jsou jeho součástí daleko více než já.“

„Široká je Kadairova cesta a ubírají se po ní všichni tvorové, dokonce i murgu. Promluvím si se Sasku. Tvým murgu nikdo neublíží.“

„Sanone je nejmoudřejším z moudrých a má Kerrickovy velké díky.“

Sanone pokývl a přijal poděkování, jak bylo zvykem. „Řeknu nyní Sasku o murgu. Pak mi ukážeš Deifoben.“

Chodili spolu po zbytcích města, až už neviděli na cestu, a pak se vrátili k příjemně hřejivému ohni před hanalè. Sasku, kteří je doprovázeli, žasli na pláních, kde se pásla zvířata – a radovali se, že jen malou část z nich pohltily plameny. Najedli se ovoce, až měli prsa lepkavá od sladké šťávy, s posvátnou bázní se dívali na nenitesk a onetsenast s kostěnými deskami na zádech, kteří plavali v teplých vodách u zlatých pláží. Zatímco obdivovali živý model města, jenž se zachránil nedotčen – shořela jen část průhledného stropu místnosti, v níž byl umístěn – Kerrick se s úžasem díval, jak se město rozrostlo za těch pár let, co zde nebyl. Hlavu měl tak plnou představ a vzpomínek, že poprvé za tu dobu, co opustili sammady, si ani jednou nevzpomněl na Armun a tábor, tolik vzdálené na sněhem zasypaném severu.

Tábor stále byl tím starým ležením v ohybu řeky. A zemi znovu pokryl bělostnou vrstvou sníh, příliš časný vzhledem k roční době, a znovu se řeka potáhla ledem. V táboře bylo víc stanů než kdykoli předtím, a mastodonti ze všech sammadů vytvořili jedno malé stádo. Zvířata troubila, až jim od tlam stoupala v chladném vzduchu pára, a rozrývala sníh v marné snaze najít trávu. Všechna však byla tučná a vykrmená, neboť se ještě nedávno cpala mladými větvičkami, jež jim Tanu na podzim nasbírali. Ani lidé netrpěli hladem. Měli dost uzeného masa i sušených olihní a pro případ nouze dokonce i konzervované maso murgu. Děti si hrály ve sněhu a nosily do stanů vědra z kůry plná sněhu, jejž matky rozehřívaly na vodu. Všechno šlo hladce, přestože ženám, stejně jako dětem, chyběla přítomnost lovců. Sammady nebyly úplné. Ano, byli tu starci a hrstka mladších lovců, jež zůstali, aby sammady ochraňovali. Ale ostatní byli pryč, kdesi daleko na jihu, kde se jim mohlo stát cokoli. Starý Fraken pečlivě vázal uzly na svých šňůrách a velmi dobře věděl, kolik dní uplynulo od chvíle, kdy se rozloučili; to však neznamenalo zhola nic. Jestlipak splnili úkol, kvůli kterému se vypravili tak daleko?

Nebo jsou všichni mrtví?

Ta druhá myšlenka, která se jim pár dní po odchodu lovců zdála nepatrná a pošetilá, den ode dne sílila v myslích těch, kdož zůstali, až se změnila v bouřkový mrak, který je všechny zastínil. Pokaždé, když Fraken zkoumal soví vývržky a rozhrnoval myší kůstky, shromáždily se ženy kolem něj a čekaly, co jim z budoucnosti odhalí. Všechno je v pořádku, ujišťoval je pokaždé šaman, muži zvítězili, vše je dobré.

To od něj chtěly slyšet, a tak mu pokaždé schovávaly nejměkčí kousky pečeně, aby je mohl sežvýkat i svými vylámanými zuby. Když však padla noc, staré obavy se v temnotě stanů vrátily. Lovci – kde jsou lovci?

Armun mívala o Kerricka takový strach, že se v noci budila, lapala po dechu a křečovitě k sobě tiskla dítě. Arnwheet, probuzený a vyděšený tím podivným chováním, se pokaždé rozplakal a musel být uklidněn několika doušky z nalitého prsu. Nic však nemohlo uklidnit Armun, která ležela v kožešinách, oči dokořán a tělo rozechvělé strachem, dokud nezačalo svítat. Osamělost, v níž žila od mládí, se opět počínala vracet.

Jeden chlapec jí už ukázal na ústa a zasmál se. Přestože se jeho smích záhy změnil v bolestivé kvílení, když jej dostihla Armunina rychlá trestající ruka, dávno zasuté vzpomínky se vrátily. Aniž si toho byla vědoma, znovu chodila po táboře s pruhem jelení kůže přes tvář, aby zakryla rozštěpený ret. Neodvažovala se ani pomyslet, jaká by byla budoucnost bez Kerricka – nepochybně však studená a prázdná.

Potom začalo sněžit a sněžilo bez ustání po mnoho dní. Dní, jichž bylo jako prstů na obou rukou. Sníh se tiše snášel a skládal se do obrovitých závějí, jež dokonale změnily tvářnost krajiny. Když se konečně nad zem navrátilo slunce, nebyla v tom novém, bílém světě řeka k rozeznání od břehů. Mastodonti zlostně ryčeli a drtili pod nohama měkký sníh a jejich dech tvořil bílá oblaka, jež se odrážela od bledě modré oblohy. Armun zabalila Arnwheeta do mnoha jeleních kůží, než si jej zavěsila na záda. Stan zapadal sněhem a ona se musela prohrabat ven. I jiné ženy vylézaly a volaly na sebe. Nikdo však nevolal na Armun. Její staré zoufalství vystřídal hněv a tak s dítětem na zádech vyrazila pryč od stanů, aby nemusela poslouchat křik ostatních. Propadala se do závějí až po pás, ale byla silná a měla radost, že může opět vyjít ven. Arnwheet jí na zádech zavrněl; zřejmě se také těšil ze slunce a oblohy nad hlavou.

Lovci? Mohli by to být oni?

Marně.