Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

prof. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc. (Klub autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

VÁCLAV KRÁLÍČEK

Velký švindl

KRYMSKÁ VÁLKA

1853–1855

Copyright © Václav Králíček, 2015, 2018

Cover © Karel Kárász, 2015, 2018

Na přebalu byl použit výřez obrazu V. I. Nestěrenka „Sevastopol ubráníme“ (2005)

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN 978-80-7557-149-6 (print)

ISBN 978-80-7557-596-8 (ePub)

ISBN 978-80-7557-597-5 (mobi)

ISBN 978-80-7557-598-2 (pdf)

Obsah

I. Trochu víc podhoubí

Co byla a hlavně nebyla krymská válka

Úvodem o malém zmatku v datech, mírách a váhách

Dvě velmoci s naprosto rozdílným názorem na jednu věc

Kostky jsou vrženy, ale Británie se tváří, že je nepočítá

Vše odstartovaly brambory?

Rakouská vděčnost a uherská prohra?

Turistika ke Svatému hrobu

Kdo má klíče vyhrává?

II. Všehoschopní diplomaté

Výbušný a arogantní

Jedna nula pro Stratforda v prvním kole

Mohlo za to počasí

Až neuvěřitelná psychologická masáž

Ve skutečnosti šlo jen o obilí, ale také trochu o peníze

Agresivní Rusko

Sultán Abdülmecid I.

První rozhovor s ambasadorem

Druhý rozhovor s ambasadorem

Třetí rozhovor s ambasadorem

Nikdy neuskutečněný čtvrtý rozhovor

Vtipný, přitom údajně pochybného charakteru

Ruský slon v tureckém porcelánu

Když se Napoleonovi podařilo ulomit u ucha džbán

Škatulata, hejbejte se…

Firman není sened

Poslední chabé pokusy, kdy Paskevič radil nedělat nic

III. Raději nevyhrát?

„Samostatná“ dunajská knížectví

Když válka ještě jen klepe na dveře

Vidin, Calafat, Cetate, Isaccea, vyhlášení války

Olteniţa

Nešťastné rozhodnutí

Chudák Dannenberg

Ukřivděný Pavlov a ti druzí

Válka začínala, ale obilí stále vyhrávalo

Sankt Petěrburg – Olomouc – Berlín – Sankt Petěrburg

Ulice promluvila

Oficiálně začínáme

Klíčem bude Silistra?

Odpoutání pozornosti, to je to, oč tu běží

Sinop

Nachimov čekal do posledního okamžiku

Kdo by se Turka bál

Dal jim volnou ruku

Paixhansova děla

Sčítání škod

Konec jedné éry

IV. Válka začíná i pro ostatní

Politická zemětřesení

Sedmá velmoc klepe na dveře

Logická „neutralita“ urazila všechny

Za pět minut dvanáct

Skutečné vyhlášení války

Odjezd lorda Raglana na frontu

První výsledky a nečekaný pokles cen

V. Zatracená personalistika

Zlatí byrokraté

Vrchní velitelé po anglicku

Tak trochu nešťastná figura

Druhý vrchní velitel

Třetí vrchní velitel

Francouzi byli o mnoho mladší a zkušenější

První francouzský velitel přezdívaný Afričan

I druhý velitel si ostruhy vysloužil v Alžíru

Poslední Afričan v akci

Zajímavá věková struktura

Jejich ruské protějšky – někteří jim nadávali do zbabělců

Nakonec ho zachránilo špatné zdraví

Měl na co navazovat, v dobrém i zlém

Slavná admirálská trojka

Viceadmirál V. A. Kornilov

Viceadmirál P. S. Nachimov

Kontradmirál V. I. Istomin

Kdo s kým a proti komu

Napoleonovi úžasní

Armáda Jejího Veličenstva

Osmanská říše

Sardinské království

Mikulášova armáda

Elita na lodích

To nebyli dobrovolníci, ale státem placení vojáci

VI. Na Dunaji končíme, pánové

Silistra podruhé

Jedno z mnoha překvapení, Paskevičovo dupnutí na brzdu

Druhé, „konečné“ Paskevičovo dupnutí

Poprvé Totleben, naposledy Schilder a Silistra

Osvoboditelé jsou tady

Cholera poprvé

Nedělají nic, jen pohřbívají kamarády…

Místo podrobných map turistický průvodce

Kam až se dostaly konstantinopolské vlečné čluny

Něžné polovičky – ženy, manželky a ty ostatní

VII. Námořní experimenty roku 1854

Konečně věděli, co chtějí

Jak na zemi, tak na moři a možná ještě o chvíli dřív

První výstřely v mlžném Černém moři

Smutný start

Bombardování Oděsy

I Rusové měli smysl pro čest

Blokáda

Mor a cholera

Asi to nebude až tak složité

Čestný útěk do Paříže

Starosti i jinde

Jako bychom to neznali i dnes

Velkoknížecí výjimka na ruské straně

Okupované finské velkoknížectví v boji proti nepříteli

Plnou parou pro vítězství

Najednou bylo třeba spěchat

Co se od nich vlastně dalo čekat?

Hlavně nic neriskovat

Ostuda u Gamlakarleby, taky u Halkokari nebo u Kokkoly

Nejprve Hanko

Co bychom chtěli a co ve skutečnosti z Londýna požadujeme

Následoval Bomarsund

A co dál?

Švédská tečka, protentokrát

Bomarsund

Bomarsund pevnost

Pracné dobývání? Ale kdepak, dělostřelecké cvičení!

Nikdo ty rozvaliny nechtěl

Byli někteří, co hodlali pokračovat

Obětní beránek neboli mouřenín udělal své, mouřenín může jít

Malá rekapitulace, proč to jinak dopadnout ani nemohlo

Jinde se také střílelo

Kde proboha jsou ty Solovecké ostrovy?

Na opačné straně světa

Aurora a Dvina v Pacifiku

Pallada, ruský klíč k Japonsku

Petropavlovsk na dohled

Admirál, který se zastřelil

Rusy smeteme!

Pohřeb, deziluze a druhý velmi krvavý pokus

Admirál nezůstal osamocený

Co je, jak vznikl a kdo dostával Victoria Cross

První adepti a držitelé Victoria Cross

VIII. Krym

Trocha krymského místopisu a sevastopolské historie

Budování Sevastopolu

Ušakov, Sevastopol a tradiční nedostatek peněz

Lazarevův otisk

Ještě jednou peníze

Jaro a léto 1854 v Sevastopolu

Kavkaz, Oděsa nebo Krym?

Suchou nohou na Krymu

Šest a půl krát pět kilometrů

Alma

Ve čtyři hodiny ráno

Všude, kam se podíváš, leželi ranění a mrtví

Došlo k tomu, co nikdo nečekal a nejméně Rusové

Smutný konec Saint-Arnauda

Menšikovovo „geniální“ rozhodnutí

Totleben přichází

Nekompetentní Moller se naštěstí rozhodl sám

Kornilov vrchním velitelem obrany města

Bez přístavu na suchou zem nelez

IX. Obléhání

První velké bombardování

Kornilovova smrt

Dřevěné zdi proti kamenným

Bůh stál opět na ruské straně

Ve dne se střílí, v noci opravuje a buduje

Čtvrtý bastion a štucerníci

Balaklava

Hlášení generálporučíka Liprandiho,

Bitva u Balaklavy nebo také u Kadikoi

Přípravy nutné pro zdárný výsledek

Začátek představení

Kdo vlastně může za slavnou Tenkou červenou linii, generál Campbell, nebo novinář W. H. Russell?

Jak se bezbřehá hloupost dokáže změnit během jednoho dne ve slavnou historickou událost

Zmasakrovaný útok Lehké brigády

Překvapivě slavný útok Lehké brigády

Dohry „slavného“ vítězství aneb osudy tří ze čtyř

Jen málokdo ví, že u Balaklavy zahynul důstojník rakouské armády

Závěrečný pokus – Inkerman

Taková malá předbitva

Příliš složitý kombinovaný útok

Nedočkavý Sojmonov

Konečně dorazil i Pavlov

„Generál zima“ očima spojenců

Jak to viděl W. H. Russell – bouře versus armády

Zima pracuje

Plány nahrazovaly cestopisy, vzpomínky, všechno se hodilo, přitom na mapě to vypadalo dobře

Malá podzimní statistika

Zima přichází

Klíčová Malachovská mohyla

Když náhodou zahlédnete člověka, raději se zastavte

Francouzi se nevzdali

Idylka v zákopech

Ještě jednou konec listopadu

Co se do oficiálních hlášení většinou nedostalo

William Howard Russell, 28. listopadu ve čtyři hodiny odpoledne, Balaklava

Jejich imperátorská Veličenstva

Menšikov odchází, Gorčakov přichází

Oblíbené noční boje a boje i pod zemí

Změna cíle

Opět jeden velmi výmluvný dopis

Zaznamenáno W. H. Russellem

Dárek z nebe

Opevnění na Zeleném vršku

Nebyli by to Italové, kdyby nevyužili příležitosti

Nečekaně odchází Mikuláš I.

Zesilování obrany pokračuje

Zoufalý nedostatek střelného prachu a Istominova smrt

S příchodem jara se vše začalo měnit

Došlo i na druhé bombardování

Chvála ostřelovače

Snad jediný vynález, který válku opravdu vyhrál

Jinde bouchalo šampaňské

Slavný sevastopolský óbrkrtek

Ani Niel příliš nevěřil pádu města

Reduty, které nešlo obejít

Třetí bombardování města, boje o Kamčatskou lunetu a nejen o ni

Ztráta redut

Čtvrté bombardování města

První generální útok

Fentonovy dopisy z pracovní „dovolené“

Ztráta Totlebena

Raglanova smrt

Střílejí, kopou a umírají

Velký Redan a co dál?

Bitva na Černé

Zbyteční mrtví

Už to tady bylo

Hledání oficiálního viníka

Páté bombardování Sevastopolu

Nerozhodný Gorčakov

Rozhodující boj

Jinde už se to moc nepovedlo

Smutný odchod provázely ohňostroje

Město je naše a co dál?

Příliš krvavé rozvaliny

Černé moře 1855

Největší změny

Stará myšlenka opět na scéně

Přípravy výpravy na Kerč

Canrobertovi Kerč zlomila vaz

Azovské moře, takový malý spojenecký rybník

Bombardování Kinburnu

Jen se manévrovalo

Nečekaná návštěva

Krym je prostě úchvatný

Bouřlivé repete

Admiralita měla nelíčenou radost!

Přípravy pro rok 1856

X. Druhý debakl na Baltu, boje na Kavkaze a Dálném východě roku 1855

Jen blázen opakuje svoje chyby?

Přesné dispozice prvního lorda Admirality sira Charlese Wooda

Kampaň 1855 na Baltu začíná

Tentokrát řádil britský tisk

Pikniky a miny

Kdy a kam?

Dělat svou práci

Sveaborg

Jak Sulivan k překvapení přišel

Z nouze ctnost?

Sveaborg neexistuje!

Když levice neví o pravici

Málem si války na Krymu ani nevšimli – Kavkaz, Kars a další

Pád Karsu a co způsobil

Pokus Omera Paši

Příliš zbrklý útok

Malé intermezzo udatné rodiny Omerů

Sníh, hlad a ruští kozáci

Význam pádu pevnosti

XI. Vytoužený mír

Vídeňská jednání

Mír potřeboval snad každý

Nátlak v mezích slušnosti

Hrátky před pařížským kongresem

Tři měsíce rozmluv, domluv a veselí

Stín „vzteklého zvířete“ nad kongresem

Velké stěhování

Hlášení generála sira Williama Codringtona lordu Panmuremu

XII. Epilog

Paradoxně se vítězné výsledky války projevily na burzách zcela opačně

Když přece nejde o peníze

Turecká tečka

Definitivní tečka

The New York Times, 20. srpna 1860

V betlémské bazilice Narození Páně se popraly církevní úklidové čety

Přílohy

Sedmá velmoc

Někteří prostě první byli

Otázka jménem William Howard Russell

Co nelze Russellovi upřít

Litografie Diamantové baterie

„Fotografisté“

Opravdu prvním byl Carol Popp de Szathmari

Přesto je Roger Fenton nejznámější

Skvělá fotomanipulace veřejného mínění

Robertson & Beato

Ani Francouzi nezůstali pozadu…

Trochu jinak to vypadalo v Rusku

Chronologie

Míry a váhy

Velká Británie

Rusko

Vybraná literatura a prameny:

Miloval jsem prázdniny trávené s babičkou Věrou u její sestry Antonie uprostřed lesů nedaleko Františkových Lázní. Spával jsem občas v rohovém parádním pokoji s výhledem daleko do krajiny. Zařízení se skládalo z postele, kulatého stolu se čtyřmi židlemi a stařičkého příborníku v rohu, za jehož skly se krčilo několik knih. Až nápadně mezi nimi vynikaly tři tlusté svazky s válečnými loděmi na obálce – Sevastopolská epopej Sergejeva-Cenského.

Jednou, když strýc Josef uviděl, co čtu, zavzpomínal jak se v jeho dětství Ukrajinou (mí rodiče i prarodiče a vůbec všichni příbuzní byli volyňští Češi) potulovali staří vysloužilci, kteří o té válce dokázali vyprávět celé hodiny historky, při kterých jsme jako děti ani nedutaly. A tak jsem i já, jedenáctiletý kluk, s vytřeštěnýma očima zhltal celou tu mohutnou fresku o dobývání jednoho města.

I proto jsem rád, že jsem se mohl po mnoha letech ke vzpomínkám dětství vrátit.

Václav Králíček, léto 2014

I.

Trochu víc podhoubí

Co byla a hlavně nebyla krymská válka

Krymská válka byla patrně jednou z nejzbytečnějších a nejkrvavějších válek v dějinách lidstva. Vyznačovala se neuvěřitelnou neschopností velitelů na obou stranách. Výsledkem byly strašlivé a zbytečné ztráty na životech vojáků, avšak překvapivě především v důsledku nemocí, často zaviněných i neschopností lékařů, kteří měli zároveň naprostý nedostatek lékařského vybavení. Na straně spojenců zahynulo přes 252 tisíc mužů, ruské ztráty byly jen o pár tisíc menší, pravděpodobně 246 tisíc. Z toho jen v obleženém Sevastopolu zemřelo přes 102 tisíc obránců. Nikdo nespočítá, kolik dalších lidí v důsledku tohoto konfliktu zahynulo, včetně žen a dětí, které z obležené pevnosti odmítly odejít, protože prostě neměly kam. Své způsobilo i opětovné podcenění fenoménu, dnes známého spíše díky Napoleonovi a druhé světové válce jako „Ruská zima“. S ním souvisí také neuvěřitelná nepřipravenost spojenců na dlouhotrvající válku.

I její výsledek byl velmi diskutabilní. Mírová jednání přímo v textech dohod obsahovala zárodek budoucí roztržky mezi Velkou Británií a Francií, takže Rusku dávala mnohem větší volnost, než by se na poraženého slušelo. Přesto se válka stala příležitostí pro mnohá prvenství; také pro jedno smutné a poslední – o bojové vystoupení klasických plachetních válečných lodí, labutí píseň jim zazpívala bitva u Sinopu. Příště už to bude pára a železo, jež ovládnou oceány.

Zato poprvé mohli čtenáři získat ze svých novin reportáže díky osobní účasti novinářů a fotografů na bojišti. Většinou to nebylo roztomilé počtení o udatných vojácích, ba právě naopak. Váleční reportéři psali zprávy přímo z bojiště a ve článcích se najednou objevovala slova, která hrdinně nezněla. Skloňovala se v nich cholera, horečka, špína, zima, nedostatek potravin, špatná zdravotnická služba, nemoci, vojáci umírající na podchlazení a brodící se bahnem.

Armádu příliš nepotěšil ani nový vynález zvaný telegraf. Najednou byli přímo v dosahu politiků a co horšího, ti své generály neustále bombardovali svými nápady a příkazy. Ruským velitelům to díky zaostalosti země naštěstí nehrozilo. Technika se prosadila na Krymu i v případě železnice. Narychlo postavená železniční trať z balaklavského přístavu na náhorní planinu před Sevastopolem byla ve skutečnosti třetí železniční tratí postavenou v carském Rusku!

I když všude figuruje pod názvem krymská válka, kdysi měla i jiné názvy. Dlouhá léta ji Britové nazývali ruskou válkou, Rusové zase válkou východní. Dodnes na ni připomínky najdeme nejen v Londýně v názvech mnoha hospod či ulic, ale i v Paříži, kde se podle bitvy u Almy jmenuje jeden z mostů přes Seinu.

Jen málokdo si uvědomuje, že to byla málem válka celosvětová. Existují určité náznaky nejen politické solidarity amerických politiků a obyvatelstva s bojem ruské armády proti spojencům.

Stejně tak mnoho autorů zabývajících se krymskou válkou značně opomíjí nebo zcela ponechává na okraji důležitý fakt, že to byla válka námořní. Od Severního moře, přes Balt a Středomoří, až po Dálný východ. Válečná flotila útočící v průběhu dvou let na Sankt Petěrburg byla i na tehdejší dobu velmi mohutná. V určitém okamžiku se na Baltu pohybovalo na 58 velkých válečných lodí a dalších 50 menších se 3400 děly a s 33 tisíci muži na palubách. Britské námořnictvo společně s francouzským zajišťovalo do té doby nejmohutnější výsadkové operace, a to dokonce nadvakrát. Nedílným předpokladem vítězné války byly na tehdejší dobu neuvěřitelné a pravidelné přesuny vojáků, vojenského materiálu, výstroje a potravin po moři. Zpět lodě odvážely raněné a nemocné. Tehdy se uplatnila poprvé v takovém měřítku, později vojenskou terminologií nazývaná, logistika. Nicméně o její efektivitě bude ještě řeč.

V případě pozemních operací znamenala krymská válka velkou tlustou čáru za válkami předchozími a naznačovala, jakým směrem se budou vyvíjet budoucí konflikty. Únavná a ničivá poziční válka doznala svého vyvrcholení v zákopech západní, východní i italské fronty první světové války. Britské jednotky v této válce přišly o své krásné červené stejnokroje. Ty jim zůstaly už jen na přehlídky. A do boje už je také nebudou vodit bubeníci pod vlajícími prapory a s důstojníky v čele.

To všechno předznamenala krymská válka…

Úvodem o malém zmatku v datech, mírách a váhách

Nejvíce drobných nedorozumění při zpracovávání podkladů pro historii krymské války způsobovala rozdílná datace pramenů. Zatímco většina Evropy již po mnoho staletí určovala datum podle gregoriánského kalendáře, schváleného výnosem papeže Řehoře XIII. v roce 1582, Rusko zarputile setrvávalo u juliánského kalendáře zavedeného Juliem Caesarem roku 46 před narozením Krista. Gregoriánský kalendář je mnohem přesnější než juliánský. Ten má oproti skutečnosti odchylku v délce jednoho dne každých 127 let. V době krymské války činila odchylka již dvanáct dní.

Aniž bychom zabíhali do přesných výpočtů – nejmarkantnějším příkladem, který si mnozí z nás ještě dobře pamatují, byly každoroční mohutné oslavy výročí Velké říjnové socialistické revoluce konané určitou částí světa vždy 7. listopadu. Proto budou veškerá data uváděná v knize vycházet z gregoriánského kalendáře, s výjimkou některých životopisných dat obyvatel carského Ruska.

Ještě mnohem horší situace nastává u měr a vah. Francie se pokusila zavést metrickou soustavu v době Velké francouzské revoluce, ale definitivně ji přijala zákonem v roce 1840. Velká Británie setrvávala na svých mírách a váhách takřka do osmdesátých let 20. století a v některých oborech, například v mořeplavbě, je stále používá. Ruské míry a váhy byly v carském Rusku zcela odlišné od ostatních, o tureckých ani nemluvě.

V textu čtenář proto nalezne rozdílné míry a váhy podle národností, a proto je na konci knihy pro názornost uvedena jakási základní přepočtová tabulka.

Dvě velmoci s naprosto rozdílným názorem na jednu věc

Poté, co se Napoleon Bonaparte 15. července 1815 nalodil na HMS Bellerophone, klasickou dvoupalubní válečnou loď o 74 dělech, tvořící páteř válečných flotil počátku 19. století, se Velká Británie definitivně stala jedinou opravdu světovou velmocí. Jen Rusko se jí vzdáleně přibližovalo. Ekonomická a politická síla zdárně podporována mohutnou válečnou flotilou umožňovala nastolovat Pax Britanica prakticky po celém světě.

Najednou po celé Evropě zavládl mír navíc podpořený nejprve „Aliancí čtyř“ nebo také „Čtyřdohodou“, pod kterou se podepsali 9. března 1814 jen ministři zahraničí, za Rusko hrabě Karel Robert Nesselrode, za Prusko kníže Karel August von Hardenberg, za Velkou Británii Henry Robert Stewart lord Castlereagh a za Rakousko kníže Metternich. Ve své podstatě si stanovovala pouze návrat k rozdělení Evropy před dobu vlády onoho netvora Bonaparta. Požadovala vrácení hranic Francie do stavu z roku 1792, tedy roku, v němž došlo ke svržení Ludvíka XVI., návrat nezávislosti Španělska, Švýcarska, stejně jako rozdrobených italských a německých knížectví a pochopitelně v první řadě restauraci Bourbonů.

Napoleon nebyl ještě natrvalo násilně internován na ostrově Svatá Helena, když se s ním a jeho rodovou dynastií Evropa nejprve vypořádala na Vídeňském kongresu a následně vytvořením sofistikovanější Aliance čtyř, takzvanou Svatou aliancí. Její základní akt podepsali 26. září 1815 ruský car Alexandr I., pruský král Fridrich Vilém III. a rakouský císař František I. (respektive František II., když byl ještě císařem říše římské). V okamžiku podpisu si slibovali poskytnutí pomoci vždy a kdykoliv mělo jít o ohrožení klidu a nerozdělitelného pořádku. Už jen proto, že byli přece členy velké křesťanské rodiny v čele s Ježíšem Kristem. Vůbec nevadilo, že tu své podpisy připojili pravoslavný, evangelický a katolický panovník.

Vídeňský kongres, obraz J. B. Isabey

Kníže Metternich mohl být jako ideový tvůrce aliance navýsost spokojen. Znamenala konec s buřiči a samozvanci, jako byl Napoleon, Evropu už nebudou ohrožovat žádná vojska a už vůbec ne nebezpečné revoluční ideály. Členem Svaté aliance se pak stala i Velká Británie a v roce 1818 do ní přijali i Francii. Nejvíce to přivítal ruský car Alexandr I. Zajišťovala mu klid na evropských hranicích. Své zájmy upíral v té době spíše směrem k Osmanské říši a tak mu zakonzervované a ostatními zeměmi pečlivě hlídané uspořádání jen vyhovovalo.

Přesto se zde velmi brzy objevily různé proudy a vznikly rozpory. Hlavní vinu na tom měla netolerantnost všech zúčastněných signatářů a svou roli sehrály i rozdílné názory absolutistických monarchií a mnohem liberálnějších monarchií konstitučních. Už v roce 1820 propukla revoluce v Neapolsku, přičemž rakouská policie nestíhala zavírat všechny karbonáře (tajná revoluční organizace v Itálii) a federáty (dobrovolníci za Velké francouzské revoluce). Špilberk byl jimi v té době takřka přeplněn. Neuplynulo ani pět let a car Alexandr náhle umřel. Trůnu se ujal Mikuláš I. Děkabristé toho využili, pokusili se o změnu režimu a nastolení konstituční monarchie. Jenže vůbec netušili, s kým mají co do činění. Mikuláš jejich snahy rychle utopil v krvi.

Za další dva roky, v roce 1827, porazilo spojené britské, francouzské a ruské loďstvo Osmanskou říši v bitvě u Navarina. O rok později propuknou v oblasti Kavkazu boje, velitelem ruské armády jmenoval car Ivana Fjodoroviče Paskeviče. Ten dobyl pevnost Kars a zničil většinu osmanských (tureckých) vojsk v této oblasti. Od cara získal titul generál polní maršál a zároveň přídomek kníže Jerevanský. Mikuláš I. si jeho služeb vysoce cenil, a proto se stal, když vypuklo povstání v Polsku, po nešťastně na choleru zesnulém polním maršálovi Ivanu Ivanovičovi Dibičovi, novým vrchním velitelem. Armáda pod jeho velením povstání potlačila, takže mohl 28. srpna 1831 napsat carovi: „Varšava leží u vašich nohou a polská armáda na můj rozkaz pochoduje směrem na Plock.“ Z Paskeviče se stal kníže Ivan Fjodorovič Varšavský. Po pádu Varšavy se vrchnímu ruskému veliteli podařilo hlavní síly polské armády vytěsnit z polského území do Pruska, kde se definitivně vzdaly.

Mikuláš I. navázal na politické zájmy zesnulého bratra a v roce 1829 svou snahu korunoval uzavřením Drinopolského míru. Oblast okolo Černého moře společně s Kavkazem každý ze zúčastněných nadále považoval za jeden velký sud plný střelného prachu. Poslední ránu z milosti dostala Svatá aliance v revolučním roce 1848, především velkorysou pomocí Mikuláše I. v roce 1849 mladému, a podle mínění cara, velmi nezkušenému a naivnímu císaři Františku Josefovi I. při potlačování revoluce v Uhrách.

V Evropě tak pojednou zůstaly jen dvě dostatečně velké a silné velmoci se shodným zájmem. Obě monarchie viděly jako svou snadnou kořist „nemocného muže na Bosporu“, Osmanskou říši. Problémem, který postupně narůstal, bylo, že každá měla úplně jinou představu řešení. Ještě než válka propukla, stejně tak i v jejím průběhu, se Američané postavili na ruskou stranu. Ruští diplomaté měli ve Washingtonu otevřené dveře ke kongresmanům i generálům, zatímco Prusové či Francouzi měli s úřady Spojených států neustálé těžkosti, o Britech ani nemluvě.

„Ačkoliv my toužíme co nejupřímněji zůstat neutrální, jen Bůh sám ví, jestli je to možné,“ tato slova pronesl tehdy prezident Franklin Pierce, sám armádní generál. V následujícím období se postoj Američanů více a více vyhraňoval od neutrality k nepřímé i přímé podpoře. I když o konfliktu příliš nevěděli, instinktivně je to táhlo na stranu Rusů. Své sehrály zkušenosti z dob ještě ne zcela zapomenutých a také mohutný proud přistěhovalců z Irska, přinášející velmi živé zkušenosti ze střetů s britskou mocí.

V Kentucky dokonce vznikl sbor dobrovolníků, připravený vyrazit na Krym pomoci ruské armádě. Dokonce byla již carem objednaná a zaplacená loď. Jen prudké protesty ze strany Spojeného království a Francie jim zabránily v odjezdu. Avšak tomu, aby do Ruska vyrazilo na pomoc při stavbě železnice patnáct techniků a inženýrů, se už zabránit nepodařilo; stejně jako třiceti americkým studentům medicíny povětšinou studujících v Paříži, pomáhajícím jako lékaři a chirurgové ruské armádě na Krymu. A také nepatří mezi příliš známé skutečnosti, že se do pomoci Rusům zapojil i plukovník Samuel Colt se svými dodávkami zbraní.

Většina států v Unii se postavila přímo či nepřímo v konfliktu za Rusy, výjimkou bylo Illinois, kde vydali prohlášení odsuzující agresivní politiku ruského vládce. Konflikt pochopitelně velmi zajímal i ministerstvo obrany Spojených států amerických. Jefferson Davis nechal sestavit tříčlennou komisi, aby „zmapovala umění války v Evropě“ se zvláštním zřetelem na uniformy, dopravu, zbraně, dělostřelectvo, opevnění a mosty. Kromě jiného měla komise i za úkol prošetřit, zda jsou velbloudi vhodní pro využití v dopravě a také jejich schopnost přizpůsobit se zimě a horským oblastem.

Car Mikuláš I. i jeho nástupce Alexandr II. si postoje USA velmi cenili a poté, co konflikt skončil, car prohlásil: „Spojené státy, jako jediná země světa, se nestyděly ani neobávaly veřejně proklamovat své přátelství s Ruskem.“

Kostky jsou vrženy, ale Británie se tváří, že je nepočítá

Vraťme se o pár let zpět. Jen deset minut chybělo do desáté hodiny v sobotu 1. června 1844 a nad Temží zavlály vlajky s černým dvojhlavým orlem. Jeho imperátorská Výsost, car všech Rusů Mikuláš I., právě dorazil na návštěvu své sestřenice, Její královské Výsosti královny Viktorie, královny Spojeného království Velké Británie a Irska.

Ruský vyslanec u britského královského dvora R. Brunnov

Jako první ho na půdě Velké Británie přivítali lord Blomfield, britský vyslanec v Sankt Petěrburgu a také baron Brunnov, ruský vyslanec u britského královského dvora. Panovníkův doprovod kromě jiných tvořili kníže Orlov, princ Radziwiłł, princ Vasilčikov a generál d’Adlerberg. V poledne už byl car ubytován na ruském vyslanectví v Ashburnham House na Dover Street. Carova návštěva se pochopitelně domlouvala dlouho dopředu, byl očekáván již od března. Do příprav zasáhla smutná záležitost, která návštěvu oddálila. Nejmladší carova dcera Alexandra ve čtvrtém měsíci těhotenství onemocněla. Šlo pravděpodobně o tuberkulózu, nicméně v polovině května se její stav zlepšil a tak se mohl car vydat na cestu. I královna Viktorie byla těhotná, v době návštěvy byla v sedmém měsíci.

Hned následující ráno se car velmi vřele přivítal na půdě vyslanectví s princem Albertem, manželem královny, strávili spolu v srdečném rozhovoru více než hodinu a půl. V poledne se car zúčastnil mše v ruské kapli ve Welbeck Street. O půl druhé opět dorazil Princ manžel, aby doprovodil Mikuláše do Buckinghamského paláce, kde jej již očekávala královna. Přivítala ho v Trůnním sále zářícím zlatem a jasně červenými tapetami. Shodou náhod se uvítací audience zúčastnil saský král, který zde také pobýval. Ten den stačil car poctít krátkou návštěvou i vévodu a vévodkyni z Cambridge, vévodu z Gloucesteru, princeznu Sofii (poslední z patnácti dětí krále Jiřího III.) a také vévodu Wellingtona.

Toto setkání je pro následující děj velmi důležité, protože se s největší pravděpodobností poprvé a naposledy tváří v tvář setkali car Mikuláš I. a FitzRoy James Henry Somerset, budoucí baron Raglan, Wellingtonův sekretář a za pár let velitel spojeneckých armád na Krymu. Lord Raglan již jednou cara viděl. Zúčastnil se ve vévodově doprovodu korunovace v Sankt Petěrburgu v roce 1825, ale tehdy si jej car ve velkém množství pozvaných hostů nemohl ani povšimnout. Ještě ten večer se po velkém banketu v Buckinghamském paláci car poprvé osobně setkal s členy vlády, Robertem Peelem, ministerským předsedou, lordem Aberdeenem, ministrem zahraničí a ostatními. Už vzhledem k prostředí se setkání neslo jen ve formálním duchu a o ničem důležitém se nehovořilo.

Carova návštěva probíhala ve velkém stylu, zcela odpovídající vznešené osobě návštěvníka. Jen u zlatníků utratil více než 5 tisíc liber. Pondělní podvečer strávil ve společnosti královny Viktorie, prince Alberta a saského krále ve Windsoru. Následující den jej mohli obdivovat návštěvníci dostihů v Ascotu a večer na jeho počest pořádali velký banket v zámecké Waterloo Gallery. Panovaly sice určité obavy o jeho bezpečí, jen v Londýně pobývaly stovky polských utečenců, kteří se sem uchýlili po krvavé porážce listopadového povstání v roce 1831. Bylo mezi nimi mnoho příslušníků nejvyšší polské šlechty, která se s likvidací polského království nikdy nesmířila. A opět návštěva stíhala návštěvu, car postupně okouzlil nejen nejvyšší šlechtu, ale i prosté Londýňany svým upřímným a naprosto přirozeným chováním. Večer po velké vojenské přehlídce se opět konal banket ve Waterloo Gallery. Po večeři se car stáhl do soukromí kabinetu s lordem Aberdeenem. Ujistil se, že se Aberdeenovi pohodlně sedí a začal otevřeně a velmi upřímně. „Já zapomenu, že jsem panovník a vy zapomenete, že jste ministrem Anglie. Prostě budeme Mikuláš a vy Aberdeen.“

Nejdříve vysvětlil car svůj postoj k francouzskému králi těmito slovy: „Ludvík Filip je pro Evropu požehnáním, s tím upřímně souhlasím. Ale já nikdy nebudu jeho přítelem… Vždyť aby si získal svou pozici a udržel se v ní, pokusil se podkopat naopak mou jako ruského vládce a to mu nikdy nezapomenu.“

Turecký krocan v objetí ruského medvěda

Nato vysvětloval Aberdeenovi, jakým nebezpečím je Francie ve východním Středomoří, zvláště v Osmanské říši. „Turecko umírá,“ varoval Aberdeena car, „můžeme se snažit mu pomoci udržet se naživu, ale nebudeme úspěšní. Zemře, musí zemřít a to bude velmi kritická chvíle. Já a má armáda nebudeme jen přihlížet a rakouský císař se zachová stejně, ale co Francie?“

„Až se zhroutí,“ pokračoval Mikuláš, „a to je velmi reálný předpoklad, co bude Francie požadovat? Obávám se, že mnoho… v Africe, ve Středomoří, po celém východě. Silná vláda v Egyptě může snadno uzavřít cesty britskému obchodu v Orientu a neměla by být v tomto případě Anglie připravena s celou svou námořní silou?“

I když mezi oběma velmocemi existovaly drobné neshody, car je bagatelizoval a pokračoval ve vysvětlování. Chápal, že Brity rozmrzelo jeho odmítání nově ustaveného belgického království, rostoucí obchodní rivalita v Persii, další drobné neshody v Afghánistánu, ale to všechno jsou v případě rozpadu Osmanské říše jen drobnosti, které by rozhodně neměly narušit vzájemnou spolupráci. Ruská armáda na souši, Britové si udrží podobnou pozici na moři… Pokud půjde každý samostatně, uškodíme si. Pokud budeme konat společně, bude to ku dobru obou zemí.

Obdobně car hovořil následující večer i se sirem Peelem. Přesto si neodpustil varování. „Já nechci Konstantinopol, ale pokud se osmanský trůn zhroutí, dávám vám své slovo, že nikdy nedopustím, aby padl do rukou Velké Británie nebo Francie…“

Na Peelovo upozornění, že Osmanská říše ještě neumírá a tak je předčasné cokoliv domlouvat, car odvětil. „Nemůžeme se domlouvat, co se s ní udělá, až zemře. Jen bychom to urychlovali. Sám udělám vše pro to, aby se udržel současný status quo. Nicméně bychom to měli mít na paměti. Měli bychom si jasně a přesně porozumět. Je důležité najít určitou základnu budoucí spolupráce, stejně podobně jako existuje dohoda mezi Ruskem a Rakouskem.“

Návštěva Británie utekla jako voda. Celých osm dní provázela upřímná a příjemná srdečnost obou stran. Mikuláš obdivoval Viktorii a naopak, Viktorie našla zalíbení v Mikulášovi. Obyvatelstvo bylo carem nadšeno a tisk nezůstal pozadu. Rozmíšky byly zapomenuty a ani Poláci si nedovolili žádnou veřejnou protestní akci. Četník Evropy, jak se carovi přezdívalo, zůstal zapomenutý někde v temném koutě, všem imponovalo, jak nikomu vlastně Francie nechybí.

Jen car na své dotazy nedostal přímou odpověď. Koho by napadlo v tyto báječné prosluněné červnové dny, že obě země dělí jen devět let od okamžiku, kdy budou stát proti sobě… A aby situace z onoho pohledu byla ještě absurdnější, Velká Británie po boku s Francií.

Vše odstartovaly brambory?

Léta čtyřicátá patřila po mnoha bídných obdobích do éry největší prosperity. Evropu protkávaly železniční koleje, nebylo města, aby u něho nekouřily tovární komíny, všude rostly fabriky jako houby po dešti a venkov se stěhoval do měst za prací. Dobře věděl, že si zde vydělá mnohem více peněz než na poli a dřina je všude stejná a mezinárodní. Jenže po prudkém boomu přišla o to horší deprese. Najednou byl nedostatek kapitálu, začaly se množit bankroty a s nimi se vynořil i zcela nový fenomén – nezaměstnanost. Ceny potravin rostly do závratných výšek už proto, že roky 1845 a 1846 postihla neúroda. Katastrofální neúroda brambor zahnala Irsko až na samou mez přežití a obdobně situace vypadala i v Čechách, na Moravě i Slezsku. Neúroda a hlad začaly otřásat celou Evropou. A jakoby toho nebylo dost, objevila se epidemie tyfu provázená cholerou. Chudí obyvatelé Evropy houfně prchali do Ameriky.

Lidé neměli co ztratit, což vytvářelo ideální podhoubí revolučního hnutí, které se po nepokojích začalo šířit. Socialisté a anarchisté ze vzniklé situace obviňovali vlády svých zemí a vyzývali k jejich svržení. Do této bouřlivé doby přišel Karel Marx v lednu 1848 se svým Manifestem Komunistické strany a jednoduchými, snadno zapamatovatelnými, a především neuvěřitelně chytlavými hesly. „Proletáři nemají co ztratit, kromě svých okovů. Proletáři všech zemí, spojte se!“

Jako první otřásaly koncem února nepokoje Francii a král Ludvík Filip Orleánský 24. února 1848 abdikoval. Zbytek života prožil ve Velké Británii, kde v roce 1850 také zemřel. Revoluce se lavinovitě šířila dál. Následovala Sicílie, rozzuřené davy donutily krále Ferdinanda II. vyhlásit ústavu. Bouřila se Belgie, Nizozemsko. Papež urychleně vyhlašoval konstituci pro Papežský stát. Chytrý sardinský král sice nepokojům v zemi předešel, když 7. února vyhlásil konstituční monarchii, ale tím se vše jen zkomplikovalo. Díky armádě a svým vlivem se stal vůdčí osobností v boji proti nenáviděným Habsburkům.

Revoluce ve stejné době dorazila i do habsburských zemí. První krev tekla v březnu v Miláně, důvodem byl tabákový monopol rakouské vlády. Po kvapném odjezdu místokrále sice maršál Radecký situaci zvládl, ale i on musel Milán vyklidit. To byla voda na mlýn sardinského krále a když ještě obdržel posily od papeže a sicilského panovníka usoudil, že nadešla doba činů. Do armády se hlásili dobrovolníci z celé Itálie. Výsledkem byla bitva u Custozy, kde jej Radecký na hlavu porazil. V polovině března se pokoušel císař uklidnit situaci. Poté, co se kancléře Metternicha nezastal ani arcivévoda Ludvík, hodil dvůr v čele s panovníkem kancléře přes palubu. Zároveň se bouřícímu lidu slíbila nová ústava, ale nebylo to příliš platné. Do čela vlády se dostaly nové tváře – hrabě Kolowrat a jemu podobní státní úředníci. Jenže to byli ve skutečnosti stejně zkostnatělí byrokraté jako ti předchozí. Do toho se chytře vklínil arcivévoda Štěpán s požadavky na určitou uherskou autonomii. Až v létě se podařilo generálu Windischgrätzovi pacifikovat pouliční studentské a dělnické nepokoje v Praze.

Rakouská vděčnost a uherská prohra?

Maďaři víceméně počítali s tím, že Radecký v Itálii neuspěje a bude potupně vyhnán. Navíc bylo veřejným tajemstvím, že Rakousko je na tom s financemi velmi bídně. Předpokládalo se zhroucení Rakouska, ztráta Lombardska i Benátska, stejně jako dědičných zemí. Maďaři už viděli změnu monarchie na monarchii uherskou. Vláda využila k pokusu o potlačení odporu chorvatského bána a generála Jelačiče, ale protože neuspěl, druhý pokus o pacifikaci této části monarchie předala do rukou generála Windischgrätze, který mezitím obsadil Vídeň.

Ten sice počátkem ledna 1849 vojensky obsadil Budu, přesto byl koncem dubna ze své funkce odvolán a nahrazen generálem Weldenem. Ani ten se proti ofenzivě Maďarů neprosadil, a tak byl 24. května nahrazen baronem Haynauem, kterému se přezdívalo „Bestie z Brescie“ nebo také „Krvavý pes“.

Ačkoliv ministerský předseda kníže Schwarzenberg s ruskou pomocí dlouho nesouhlasil, nakonec se císaři Františkovi Josefovi I., který v prosinci roku 1848 nahradil na trůnu Ferdinanda V. zvaného Dobrotivý, podařilo s účinnou podporou Windischgrätze prosadit 1. května roku 1849 zaslání žádosti o pomoc při potlačování uherského povstání ruskému carovi Mikuláši I. Společně projednali ve Varšavě plán celého tažení za přítomnosti polního maršála Paskeviče, budoucího velitele expedičního sboru.

Obecně se uvádí, že to byli Rusové, kdo způsobil porážku Maďarů. Jenže Rusové postupovali vzbouřenou zemí, aniž by narazili na nějaký odpor armády, natož obyvatelstva. Uherská armáda se po celou dobu snažila střetnout s armádou rakouskou, protože její velitel generál Görgey měl v plánu nejprve rozdrtit ji a pak teprve bojovat proti armádě generála Paskeviče. Ten si na uherském území ve skutečnosti počínal velmi opatrně už proto, že jeho armádu decimoval mor a cholera. Rakouská armáda nasazená na území Uherska disponovala asi 127 tisíci vojáky, Paskevič měl k dispozici asi 140 tisíc mužů a uherská armáda podle některých odhadů čítala asi 170 tisíc vojáků.

Mezitím se dařilo v dílčích střetnutích rakouské armádě uherskou porážet. Pravděpodobným zlomem byla 9. srpna porážka u Temešváru (dnes rumunská Timişoara), po které se vůdce maďarské opozice Lajos Kossuth rozhodl k demisi, kterou společně s dalšími členy vlády k 11. srpnu 1849 podal a následně uprchl ze země.

V pondělí 13. srpna v 10 hodin dopoledne se ve Világoši (dnes rumunská Şiria) generál Görgey s dalšími 11 generály, asi 1500 důstojníky a 33 tisíci vojáky skutečně vzdal polnímu maršálovi Paskevičovi v zastoupení generálem hrabětem Teodorem Vasiljevičem Rüdigerem. Celá kapitulace skončila před západem slunce. Když vešla ve známost, velmi nemile překvapila právě rakouského generála Haynaua, který se už viděl vítězem.

Během celého ročního tažení padlo asi padesát tisíc vojáků na rakouské i uherské straně. Ruské ztráty byly o mnoho menší, celkem asi 500 padlých a 1600 raněných. Zato musela ruská armáda v důsledku epidemie, kterou sem zavlekla, pohřbít asi jedenáct tisíc vojáků.

Po kapitulaci Paskevič doporučoval oběma panovníkům, aby byli k poraženým shovívaví. Car reagoval kladně, dokonce nabídl Görgeymu azyl v Rusku, pokud by nedostal amnestii od císaře.

František Josef I. mu milostivě umožnil, aby i se svou rodinou ve skromných podmínkách domácího vězení dožil v Klagenfurtu.

Avšak už 26. srpna píše císař Paskevičovi, že „jen svaté povinnosti, které mám vůči svým národům, mne nutí, abych stanovisko změnil“. Proto rozhodl, že všichni vůdcové povstání včetně štábních důstojníků budou postaveni před soud. V Aradu, kde si Haynau zřídil svůj hlavní stan, pak byly popravy vykonány. Celkem 6. října 1849 popravili třináct důstojníků. Některé oběsili, zbytek byl zastřelen. Jeden důvod, který se nabízí u tak krvavých rozsudků, je ten, že Görgey svou kapitulací do rukou Rusů hluboce ponížil rakouskou armádu.

Turistika ke Svatému hrobu

Pokaždé o Velikonocích, rok co rok, mířily do Jeruzaléma tisíce a tisíce pravoslavných poutníků z celé východní Evropy, Středního východu, Egypta, Řecka, stejně jako z katolických částí Evropy. Největší množství přijíždělo z pravoslavného Ruska. Připlouvali do přístavního města Haifa a odtud putovali dále na pronajatých velbloudech nebo oslech.

V roce 1846 se shodou okolností katolické i pravoslavné Velikonoce sešly ve stejném termínu. A protože jen Rusů dorazilo do Jeruzaléma na 20 tisíc, město doslova praskalo ve švech a nálada byla velmi napjatá. Obě komunity se již dlouho přely, která má právo být první a tak přednostně obsadí svými rituály oltář Kalvárie uvnitř chrámu Božího hrobu, místo, kde se podle dávných dob nacházel Kristův kříž zasazený do skály. V průběhu let spor natolik eskaloval, že Mehmeda Pašu, tureckého guvernéra Jeruzaléma, okolnosti donutily do prostor chrámu i v okolí rozmístit vojáky k udržení pořádku a zabránění rozbrojů.

Jenže právě v tento Velký pátek, když sem katoličtí věřící dorazili se svým bílým oltářním plátnem, překvapeně zjistili, že na místě již jsou řečtí katolíci se svým hedvábím vyšívaným plátnem. Katolíci se dožadovali u Řeků, aby jim doložili firman, tj. že mají právo uložit své plátno na oltář jako první, Řekové zase chtěli vidět sultánův firman, že právo patří katolíkům. Netrvalo dlouho a kněží obou vyznání se do sebe pustili, vzápětí se mezi sebou začali prát mniši a přidali se také poutníci. Z nejsvětějšího místa všech křesťanů se v tom okamžiku stalo obyčejné bojiště. Tloukli se vším, co jim přišlo pod ruku, svícemi, krucifixy, kalichy. Jenže mnozí poutníci měli ke své ochraně pistole i nože a obojí vzápětí použili proti protivníkům. V tom okamžiku zasáhli guvernérovi vojáci a bojovníky rozehnali, ale to už na podlaze kostela zůstalo ležet více než čtyřicet poutníků, kteří v tomto svatém boji přišli o svůj život.

Soupeření mezi křesťany se stupňovalo rok od roku souběžně s tím, jak neustále přibývalo poutníků. Rozvoj železniční dopravy a nové parníky dokázaly dopravit do nejsvatějších míst stále se zvětšující množství poutníků. Proudili ve velkých skupinách z Francie, Itálie, přibývalo poutníků i z Ameriky. Toto velké množství zvyšovalo nároky na zásobování, ubytování a výrobu suvenýrů, přičemž každý z nich si chtěl odvézt domů nějakou památku.

V průběhu pěti let od roku 1842 založili v Jeruzalémě Britové biskupství, rakouští františkáni tu začali vydávat noviny, Francouzi zase mohutně podporovali školy a kostely pro katolíky. Papež Pius IX. znovuobnovil patriarchát, poprvé od dob křížových výprav, takže řecký patriarchát se obratem vrátil z Konstantinopole, aby podpořil nároky ortodoxních křesťanů. Rusové věrni své povaze poslali mohutnou misi, která založila hostel, nemocnici, kapli, školu, ale i tržiště. Vše k podpoře neustále se zvyšujícího proudu poutníků. Rusové považovali Svatou zemi za svou duchovní pravlast, a jak doslova napsal jeden ruský teolog, „Palestina je naší vlastí, ve které se necítíme jako cizinci“.

U katolíků ani u protestantů se takové nadšení neprojevovalo. Pro ně byla svatá místa spíše objektem historického zájmu a mnohdy i romantického sentimentu než náboženské zbožnosti. Mnozí překvapeně hleděli na vypjaté náboženské chování věřících z východu. Nechápali rivalitu mezi ortodoxními Řeky, Bulhary, Srby a především Rusy. Nechápali, jak se mohou tlačit mezi sebou jen proto, aby svou svíčku zapálili jako první a přitom se doslova umačkat či udusit štiplavým kouřem svící. Pro dnešního čtenáře je tento fanatismus možná nepochopitelný, ale v polovině devatenáctého století patřil k naprosto běžným jevům.

I britský konzul Young si povšiml neustále se zvyšujícího vlivu Rusů a upozorňoval na to Londýn ve svých depeších. Podle něj se mnozí ruští poutníci otevřeně vyjadřovali o čase, kdy celá tato oblast bude patřit pod ruskou vládu.

Kdo má klíče vyhrává?

Nepřekvapí, že nikoliv Velká Británie, ale právě Francie jako první zareagovala na neustále se zvyšující vliv Rusů ve Svaté zemi. Francouzi se považovali už z historického hlediska, od dob křížových výprav, za „nejkřesťanštější zemi“ světa a brali za svou povinnost chránit víru ve Svaté zemi. Aby omezili neustále stoupající vliv Rusů a upevnili roli hlavního ochránce katolické víry v Palestině, otevřeli roku 1843 Francouzi v Jeruzalémě konzulát.

Neustále probíhaly boje mezi oběma skupinami v chrámu Narození Páně a v chrámu Božího hrobu. Hlavní příčinou všech hádek se staly klíče od hlavního chrámu. Zda mají mít klíč katolíci, když strážci jsou ortodoxní Řekové. Zda Řekové mohou projít chrámem do kaple s jesličkami, která náležela katolíkům, zda mohou mít klíč k starověké jeskyni Narození Páně, nacházející se pod chrámem. Zda je dovoleno chodit po mramorové podlaze jeskyně či zda je vhodné, aby stříbrnou hvězdu, kterou Řekové považovali za „symbol uzurpace“, zdobily ruce Francouzů včetně latinského nápisu „Zde se narodil Ježíš Kristus Panně Marii“. V roce 1847 ji vskrytu odstranili a navíc ještě nedávno postavili zeď, aby zabránili katolickým poutníkům v přístupu do jeskyně. Celá akce opět skončila prudkou hádkou mezi věřícími.

Okamžitě po odstranění hvězdy vznesli Francouzi protest u Velké porty, vlády v Konstantinopoli, a oháněli se dlouho zapomenutou dohodou z roku 1740, zaručující práva katolíků jeskyni udržovat a starat se o hvězdu. Jenže Řekové poukazovali na své právo, potvrzené Velkou portou.

Tak se tento drobný konflikt o chrámové klíče postupně rozrostl až do velkého diplomatického sváru. V průběhu století totiž existovalo více dohod a protichůdných úmluv. Za nejdůležitější můžeme považovat smlouvu z Kücük Kainardži (Kajnardži) podepsanou po porážce Osmanské říše Rusy v roce 1774. Zaručovala práva ortodoxních křesťanů v Osmanské říši, jenže ani to nebylo jednoznačné. Rusové totiž dohodu podepisovali ve dvojím vyhotovení – rusky a italsky, zatímco Turci ji podepisovali v turecko-italském znění. Načež ji Rusové přeložili pro diplomatické potřeby do francouzštiny. Velká porta zůstala věrná své pověsti. Kličkovala a hledala řešení, vyhovující oběma stranám.

Celý konflikt eskaloval v okamžiku, kdy se místa francouzského konzula u Velké porty ujal v květnu 1851 markýz Charles de La Valette (jeden z nejbližších přátel prezidenta Ludvíka Napoleona), fanatický katolík a člen „kněžské strany“, silně ovlivňující především francouzskou zahraniční politiku ve věci svatých míst.

Vzniklá komise následně v roce 1852 napomohla sultánovi při řešení krize. Dohoda zvaná Status quo s nepatrnými obměnami platí dodnes. Chrám Božího hrobu je společný majetek ortodoxního řeckého a arménského apoštolského patriarchátu společně s katolickým řádem františkánů. Určité části chrámu patří koptské, syrské a etiopské církvi. Kaple Ježíšova hrobu je společná pro všechny. Zato hlavní loď chrámu patří řeckým pravoslavným a oltář Máří Magdalény a kaple Zvěstování panny je katolická. Dohoda upravuje i předpisy pro Velký pátek a oslavu Vzkříšení. A aby již nedocházelo k třenicím o klíče, chrám odemyká a zamyká muslimský klíčník. Dohoda platí dodnes, přesto stále dochází ke konfliktům.

První, kdo napadl dohodu, byl car Mikuláš I. Vzápětí protestovali Francouzi a tak se situace opět vyhrotila. Možná to markýzovi de La Valette nebylo až tak zřejmé, ale vyhrocení konfliktu se velmi hodilo Ludvíku Napoleonovi. Ve skutečnosti ho tyto problémy a tahanice vůbec nezajímaly. Pro něho bylo důležité, že dohoda napomohla vyvolat krizi ve vztahu s Ruskem. Byl ochoten zrealizovat každý plán, pokud měl naději vyvolat třenice mezi Velkou Británií, Ruskem a Rakouskem. Vše pro navrácení Francie na místo v Evropě, které jí po právu náleželo ještě za dob strýce císaře Napoleona Bonaparta.

II.

Všehoschopní diplomaté

Ruská politika je nezaměnitelná. Měnit se mohou pouze metody, taktika, způsob manévrování, ale Polárkou ruské politiky zůstává podmanění světa. Polárka je na nebi stálicí. V ruské politice není žádný rys nápadnější než onen, který sleduje nejen své tradiční cíle, ale také způsob, jak jich dosáhnout. Neexistuje tah v současné politice, který by nebylo možno najít už v historii. Ruský medvěd bude schopný všeho, dokud ví, že ostatní zvířata se mu nebudou bránit. Existuje jediný způsob, jak se chovat k mocnosti, jako je Rusko – neukázat strach. Jestliže se Evropa dá na ústup, nebude to pouze znamenat porážku, ale bude to trvalé ujařmení.

Londýnský zpravodaj listu New-York Daily Tribune v době krymské války Karel Marx

Výbušný aarogantní

Zájmy Velké Británie uVelké porty pomnoho let zastupoval Stratford Canning, první vikomt Stratford de Redcliffe (1786–1880). Jestliže je někdo skutečně odpovědný zamanipulace vedoucí kvypuknutí krymské války, je to pravděpodobně on. Samotný sultán ho oslovoval Great Elchi, Velký vyslanec.

Vrchní velitel spojeneckých vojsk lord Raglan jednou poznamenal kmladšímu důstojníkovi: „Lord Stratford si to přeje, avy si pamatujte, že přání lorda Stratforda jsou pro mě zákonem.“ Vytvářel britskou politiku achránil všechny nemuslimské národy před Velkou portou. Pověsti ojeho vlivu nadění vKonstantinopoli daleko překračovaly osmanské hranice. Nejzajímavější nanich bylo, že nelhaly.

Jako bratranec ministerského předsedy George Canninga měl budoucnost zajištěnou. Studium pochopitelně zahájil naEtonu. Přestože byl vynikající student, musel po„drobném problému“ (šlo okrádež) přestoupit raději naKings College vCambridgi. Studia ukončil sprvním působením vdiplomacii. Vroce 1807 zahájil kariéru jako druhý sekretář britského vyslanectví vKodani. Pomohlo mu jeho příbuzenství atak se vroce 1808 poprvé dostal doKonstantinopole. Vesvých dvaceti čtyřech letech tam byl jmenován zplnomocněným vyslancem. Ze své pozice pomohl vyjednat bukurešťskou smlouvu mezi Velkou portou aRuskem vroce 1812.

Akariéra pokračovala, roku 1814 Švýcarsko, odzáří 1814 dočervna 1815 Vídeňský kongres aopět Švýcarsko. Vroce 1819 jmenování vyslancem, tehdejší terminologií mimořádným vyslancem azplnomocněným ministrem veSpojených státech amerických. Ačkoliv doufal, že úspěchy veWashingtonu mu otevřou dveře kmnohem vyššímu postu, nedařilo se mu. Také prošel vyslanectvím vSankt Petěrburgu. Dvakrát přerušil diplomatickou kariéru, aby kandidoval naposlance doparlamentu. Vobou případech byl úspěšný, ale vparlamentu se dlouho neohřál. Dvakrát jej navrhli naguvernéra Kanady, ale pokaždé chytře odmítl. Vletech 1831 až 1832 opět působil jako vyslanec vKonstantinopoli. Vtémže roce jej navrhli navyslance doSankt Petěrburgu, ale car Mikuláš I. se vyjádřil odmítavě. Následoval Madrid, vroce 1841 neúspěšný pokus opost ministra zahraničí, tentokrát vevládě Roberta Peela.

Anávrat zpět doKonstantinopole vroce 1842. Tentokrát, svýjimkou roku 1852, kdy se při formování Aberdeenova kabinetu opět marně pokusil omísto ministra zahraničí, zůstal až doroku 1857. Vnásledujícím roce oslavil 71. narozeniny arezignoval naveškerou politickou činnost.

Americký prezident John Q. Adams tehdy ještě mladého diplomata charakterizoval jako člověka, který mu „ze všech vyslanců, které jsem měl příležitost poznat, lezl nejvíce nanervy … je to pyšný, velmi výbušný arogantní ataké velmi upřímný Angličan…“ Jeho činnost uVelké porty charakterizovali slovy: „Svůj prudký temperament, pokud to zájem státu vyžadoval, měl vždy pod kontrolou. Nebyl zdaleka jeho slabostí, byl spíš nabroušenou zbraní, která svou ostrostí dokázala vyvolávat strach aprotivníka spíše ochromovala.“

Turci obdivovali Elchiho zdánlivě nevyčerpatelné zdroje anikdy netušili, co všechno má ještě vrezervě. Velmi dobře mluvil azaslovy vždy skrýval něco nedořečeného. Něco, co bylo možné ještě použít jako další východisko, akromě všech jeho ostatních kvalit, právě to nevyřčené vzbuzovalo dojem ojeho moci, což velmi imponovalo orientální představivosti. Stejně tak vzbuzovala respekt jeho odpovědnost pro udržování „anglické cti“, která ho často vedla doakcí, víceméně pomáhajících upevnit doktrínu božského práva ambasadorů.

Velmi pedantický Stratford se věnoval idůkladnému studiu Koránu adokázal oponovat Turkům jejich vlastní zbraní. Tím si unich ovšem vysloužil velký respekt. Přesto se nikdy nenaučil turecky akromě rezidence vPeře avenkovského sídla vTerapii zemí nikdy necestoval.

Stratford nikdy nezapomněl naponížení, kterého se mu dostalo odcara Mikuláše I. abyl to on, kdo vroce 1844 poprvé svou vládu varoval před rostoucím vlivem Ruska vOsmanské říši. Upozorňoval nato, že nastane den, kdy bude muset Británie vojensky vystoupit najejí obranu. Stejně tak varoval před rostoucím vlivem Ruska vdunajských knížectvích ataké se dožadoval uVelké porty podpory pro uprchlíky ponezdařeném maďarském povstání. Netušil, že to budou právě utečenci zUher, kteří mu přinesou první vítězství.

Jedna nula pro Stratforda vprvním kole

Jaké asi bylo postavení vyslance vevzdálené zemi ajaké věci dokázal Stratford samostatně řešit, můžeme dokumentovat nakrizi okolo problému Úžin. Tak jako každý suverénní stát, tak iOsmanská říše si velmi hlídala své námořní přístupové cesty. Stratforda okolnosti často nutily jednat samostatně, což konečně nebylo nijak nezvyklé. Pokud by byl nucen čekat napokyny zLondýna, mohlo se klidně stát, že by dorazily až vokamžiku, kdy jich nebylo potřeba.

Princ Radziwiłł, osobní carův emisar, dorazil počátkem září 1849 doKonstantinopole. Velmi ultimativně požadoval navládě neprodleně vrácení uherských uprchlíků. Aby svým slovům dodal patřičný důraz, varoval sultána, že 50 tisíc vojáků je připraveno nahranicích. Sultán, vědom si skutečnosti, že jej britský velvyslanec podporuje, Radziwiłła zdvořile, ale velmi pevně odmítl. Ten proto bez jakéhokoliv výsledku 17.září Konstantinopol opustil.

Ještě vten den přerušily diplomatické styky sTureckem Rusko aRakousko. Krátce předtím než carský vyslanec dorazil, odeslal Stratford zprávu veliteli Středomořské flotily, viceadmirálovi Williamu Parkerovi. Podrobně admirálovi vylíčil nadcházející situaci apožádal jej, aby přinejmenším část loďstva Jejího Veličenstva připravil napřípadnou demonstraci síly. Stratford byl přesvědčený, že Palmerston iniciativu odsouhlasí. „Je nutné sultánovi vyjádřit srdečnou apevnou podporu Velké Británie iFrancie,“ dal mu Palmerston zapravdu. „Aby vlády Ruska aRakouska věděly, že Turecko má přátele, kteří mu stojí poboku abrání ho, když je potřeba.“

Sultánův ministr Mehmed Paša předal mezitím formální žádost Osmanské říše obritskou morální amateriální pomoc. Čas běžel, aproto Palmerston narychlo svolanou vládu informoval ovzniklé situaci, zároveň snutností kpomoci přinutit iFrancii. DoKonstantinopole vzkázal, řekněte Turkům, aby neztráceli bojového ducha aodvahu. Rozkazy, potvrzující vyslancovo předchozí samostatné jednání, opustily Londýn 8. srpna. Přikazovaly admirálovi Parkerovi přesunout se scelou flotilou doBeşik Koyu (zátoka asi osm mil jižně odvstupu doDardanel). Francouzský kabinet jednotný nebyl, ale nedávno zvolený prezident Ludvík Napoleon ucítil svou šanci anepustil ji. Donutil ministry ksouhlasu spodporou Turecka atak ifrancouzská středomořská flotila dostala rozkaz odplout domíst, kde již operovalo královské námořnictvo.

Ruský vyslanec Brunnov důrazně varoval Palmerstona před vstupem jeho válečných lodí doDardanel, kam podle dříve uzavřené Dohody oÚžinách vroce 1841 nesměla žádná jiná než turecká válečná loď. Ten jej chlácholil slovy „použití válečných sil vsousedství našeho impéria přece nemůže být vevašich očích demonstrací síly proti vám“.

Rozmístění flotily vDardanelské úžině, opáčil Brunnov, dodalo Turkům zdání bezpečí avelmi zkomplikovalo budoucí vyjednávání sVelkou portou ouprchlících. Brunnov byl přesvědčen, že Stratford je muž vpozadí, který může kdykoliv přivolat válečnou flotilu ze Středomoří. Že je to on, kdo rozhoduje oválce či míru aPalmerstonově ujišťování, že Stratford pouze plní jeho rozkazy, odmítl uvěřit.

Situace se vyhrotila. Ruský vyslanec cestoval kdomovu, Parkerovy lodě brázdily nádherně modré Jónské moře, francouzské válečné lodě pluly směrem knim aBrunnovovo vyjednávání veWhitehallu se také nedařilo. Osmanská říše, Velká Británie, Rusko aFrancie stály napokraji války.

Jenže právě vdobě, kdy válečná horečka vrcholila, dorazil vúplné tajnosti 5. října sultánův emisar Faud Effendi doSankt Petěrburgu. Okamžitě jej přijal kancléř Nesselrode aběhem rozhovoru zdůraznil, že vše záleží nacarovi. Audience se konala již 16. října aoba setrvali vdlouhém rozhovoru. Ještě ten večer se překvapený Nesselrode odcara dozvěděl, že maďarská otázka již není napořadu dne aže byla vyřešena. Žádný problém neexistuje avztahy sVelkou portou se navracejí donormálních kolejí.

DoLondýna se překvapující zpráva dostala až 19. října. Palmerston vrozhovoru sBrunnovem pouze konstatoval, že se vlastně nic neděje anadohodě ouzavření Úžin se nic nemění.

Stratford zcelé akce vytěžil maximum. Pevně věřil, že je to pravá chvíle kuzavření dohody mezi Británií aOsmanskou říší. Sultán musí být přesvědčený, že mu vpřípadě další krize bude ochotna stát poboku. Akdyby se náhodou dohoda neuzavřela, stejně tak musí být Turci přesvědčeni, že to byla právě ona, která zasáhla vjejich prospěch.

Mohlo zato počasí

Parkerova flotila stále kotvila vzátoce Beşik Koyu aojejí přítomnosti se vedly bouřlivé rozhovory mezi britským konzulem vDardanelách amístním vojenským guvernérem. Posléze se shodli natom, že dohoda umožňuje válečným lodím vstup doDardanel, ale jen kÚžinám. Nakonec se tento veledůležitý problém dostal až před Velkou portu. Velmi rozrušený sultán poskytl britské flotile povolení plout domíst, kde bude vyžadována její přítomnost. Každou námitku proti proniknutí doDardanel, uvažoval Stratford, převážily výhody chráněného kotviště asnadného přístupu keKonstantinopoli. Druhého listopadu flotila vplula doÚžin.

Okamžitě se rozpoutala diplomatická bitva. Ohromený car energicky protestoval. Vyslanec Bloomfield musel nakobereček naruské ministerstvo zahraničí, kde naněm okamžitě požadovali vysvětlení tohoto aktu. Bloomfield se snažil, co to šlo, hovořil ošpatném počasí, které tam lodě údajně zahnalo. Zakotvení vÚžinách prý vyžadoval zájem obezpečnost lodí. VLondýně zase Brunnovovi tvrdili, že navzdory předchozím slibům toto byla naprosto výjimečná okolnost. Obdobně hovořil iministr lord John Russell. Ten pro změnu tvrdil, že Stratford si zde hřál vlastní polívčičku. Brunnov ničemu ztoho pochopitelně nevěřil ajménem Ruska žádal okamžité stažení flotily, jinak doporučí Sankt Petěrburgu vyslání vlastních lodí kBosporu pod velením viceadmirála Lazareva. Palmerston pochopil, že Rusům bude muset vyhovět, dokonce nachvíli uvažoval nad požadavkem opotrestání admirála Parkera. Potrestán opravdu byl, vkvětnu 1854 se stal velitelem flotily působící vKanále akotvící vPlymouthu, což veskutečnosti byla jedna znejčestnějších funkcí vRoyal Navy avyhrazená těm nejlepším.

Stratfordovi bylo zase jasné, že nemůže nit trpělivosti napínat donekonečna. Itento „velký krůček“ byl dostatečným vítězstvím britských zájmů uVelké porty. Primární důvod povolání flotily, návrat maďarských uprchlíků, se mezitím vyřešil atak on, nikoliv Admiralita nebo Palmerston, napsal veliteli loďstva admirálu Parkerovi: „Zasoučasných okolností myslím, že by bylo vhodné, abyste se svou flotilou odplul… Omlouvám se zazměnu.“ Dne13. listopadu flotila napjala plachty aopustila Úžiny.

Aniž by někdo považoval zadůležité informovat Bloomfielda, že problém sflotilou už neexistuje, dostal pokyn cara aruskou vládu ujistit, že dohoda onedotknutelnosti Úžin bude odnynějška striktně dodržována. Kupodivu omluva cara Mikuláše I. uklidnila. Přesto bylo naprosto zřejmé, že Velká Británie Dohodu oÚžinách beztrestně porušila azcela ignorovala sultánovu autoritu. Itak se sultán cítil vítězem azvítězil iStratford. Opět okousek pootevřel dveře doOsmanské říše anavíc si alespoň částečně vyřídil své soukromé účty scarem.

Jedno poučení si zcelé aféry car přece jen odnesl. Pokud bude Palmerston vesvém úřadě astejně jako Stratford navyslanectví vKonstantinopoli, bude zjejich strany neustále hrozit další porušování stávajícího velmi křehkého míru. Car netušil, zajak krátkou dobu necelých čtyř let dojde kobdobné situaci, bohužel súplně jiným výsledkem.

Tentokrát to opravdu bude válka.

Až neuvěřitelná psychologická masáž

Pocelou dobu se britské veřejnosti předkládalo, že válka proti Rusku byla vlastně obranou tzv. britských zásad, tedy ochrany svobody, civilizace avolného obchodu. Takže problém Osmanská říše bylo veskutečnosti jen takové malé pokračování krize původně vzniklé mezi poutníky doSvaté země. Obsazení dunajských knížectví anásledná bitva uSinopu situaci ještě více posunula směrem k„svaté kruciátě (křížové výpravě)“. Válka sRuskem byla sice velmi politováníhodná, ale bohužel nevyhnutelná ajiné řešení prostě nebylo. Pokud by se nepodařilo odstranit ruskou hrozbu Osmanské říši, hrozilo zcela reálně nebezpečí, že ioni budou jednoho dne zotročeni.

Někteří dokonce vážně hovořili omožnosti napadení samotné Velké Británie. Veřejnost masírovaly zprávy, že Rusové jsou vesvé potřebě nazvýšení zdrojů ochotni dojít až nakrajní mez. Poláci žijící veVelké Británii, ale ivPaříži si mnuli ruce aještě více znásobili své úsilí vboji proti Rusku. Obdobně zareagovali imaďarští uprchlíci. Ti všichni by rádi viděli Rusko nakolenou.

Francouzské sdělovací prostředky pracovaly mnohem sofistikovaněji. Rusy přirovnávaly knovodobým Hunům acara Mikuláše knovodobému Attilovi.

Veskutečnosti šlo jen oobilí, ale také trochu openíze

Britské zájmy vOsmanské říši byly veskutečnosti povětšinou jen obchodní. Stará upadající říše skýtala pro obchod neustále se rozšiřující možnosti. Nejen jako odbytiště britských manufaktur, ale také jako nevysychající zdroj surovin. Největší průmyslová velmoc světa Velká Británie celou svou vahou pracovala navolném otevření obchodních trhů. Pokud někdo nejevil příliš ochotu kespolupráci, neváhala použít svou válečnou flotilu jako důrazný argument dodiskuse. Byl to jakýsi druh „neformálního impéria“ neboli silou vynucovaný „diktát volného obchodu“, kdy ruku vruce vojenská síla apolitický vliv prosazovaly ekonomické zájmy izacenu omezení nezávislosti cizích vlád, přesto bez přímé kontroly imperiální vlády.

Už vroce 1838 během série nátlakových hrozeb aslibů si Velká Británie naVelké portě vynutila celní úmluvu, veskutečnosti transformující Osmanskou říši vjakousi volnou zónu obchodu. Porta tak přišla opříjmy zcel. Vedlejším důsledkem byl rozvrat nesměle vznikajícího průmyslu. Oduzavření této úmluvy se britský dovoz neustále stupňoval. Pro Velkou Británii se Osmanská říše stala největším odběratelem. Když se navíc vroce 1846 zrušily vývozní kvóty nakukuřici, britský export obilovin zOsmanské říše, přesněji zMoldavska aValašska soustředěný vdunajské deltě, ještě vzrostl.

Společně srozvojem techniky, nástupem velkých obchodních parníků aspříchodem železnice se zdunajské delty stala doslova obilnice celého světa. Pochopitelně pod britským vlivem.

Britové postupně ovládli obchod vOděse, Taganrogu aostatních černomořských přístavech. Tím se stalo dostupné iohromné množství pšenice pěstované vobilnici Evropy naUkrajině avjižních oblastech Ruska. Vše se vneuvěřitelných množstvích vyváželo docelé Evropy. Vpolovině století takřka jedna třetina ruského exportu procházela oblastmi Černého moře.

Tam kde je obchod se pochopitelně pohybuje ifinanční kapitál atak nebylo divu, že mnohé britské banky, ale ibohatí finančníci, své peníze takřka bez rizika vkládali doobchodu sobilím.

Ikdyž se Rusové, vědomi si unikajících celních poplatků ajiných plateb, snažili již odroku 1829 omezit vliv britských obchodníků například podrobováním cizích lodí časově náročným celním akaranténním kontrolám ajako záminku navýběr cel používali nutnost pracného afinančně náročného bagrování bahnitého dna Dunaje, nedařilo se jim obchod dostat pod kontrolu. Obchodníci iprůmyslníci si již delší dobu stěžovali naobstrukce ze strany Rusů aneustále volali pododržování zásad volného obchodu, tak jak je neustále proklamovala jejich vláda. Kdyby se Rusko zmocnilo dunajských knížectví, veskutečnosti by ovládlo ceny obilí avlepším případě by Velkou Británii donutilo akceptovat ruské ceny.

Karel Marx uvádí ještě jeden důvod, pro který byla válka nevyhnutelná. Vlednu 1855 uveřejnil vNeue Oder Zeitung zajímavé vysvětlení. Nově se kmoci deroucí obchodníci afinančníci si chtěli své zájmy pojistit ivarmádě, především vjejím velitelském sboru, který byl stále velmi uzavřenou kastou, rezervovanou pro příslušníky šlechty. Obsazení těchto pozic je pochopitelně mnohem snazší vdobě války, kdy přece jen dochází kurčité obměně velícího sboru než vdobě míru. Jednotky dislokované vIndii takové možnosti bohužel neskýtaly.

Nadruhé straně Černého moře se stal objektem obchodních zájmů přístav Trabzon, ležící uústí tzv. Hedvábné stezky. Dovezené britské zboží vevelkém nakupovali Turci, Řekové iArméni adopravovali je dál dovnitrozemí Asie. Izde původně dominovali ruští obchodníci, ale srozvojem dopravy se cesty zboží měnily ahlavně narůstal jeho objem dotakových výšek, že jim ruští obchodníci prostě nebyli schopni pro zaostalost svého průmyslu abez železnice konkurovat.

Není nijak překvapivé, že vpředvečer války, vpolovině března 1853, dorazilo dopařížských Tuilerií, vpodstatě naochranu svých investic, zacísařem Napoleonem (pozvolení přijal jméno Napoleon III.) poselstvo zVelké Británie vedené londýnským starostou. Deputace obchodníků císaři předložila věnování doplněné čtyřmi tisíci podpisů obchodníků apodnikatelů. Vyjadřovalo přání, aby se dobré vztahy mezi Velkou Británií aFrancií udržely.

Agresivní Rusko

Když se ruské armádě podařilo zlikvidovat polské povstání zasvobodu, jedním zprvních kroků cara Mikuláše I. bylo zrušení ústavy aprohlášení Polska zaneoddělitelnou součást Ruska. První zastávkou mnoha polských emigrantů včele sknížetem Adamem Jerzym Czartoryskim se stal Londýn. Přitom samotný kníže, představitel jedné znejbohatších rodin vPolsku, vletech 1804 až 1805 reprezentoval Rusko jako ministr zahraničí abyl tvůrcem ústavy Polského království. Pootcově smrti vroce 1823 se stáhl zpolitického života. Vprůběhu polského povstání ho pro jeho velké zkušenosti zvolili předsedou prozatímní polské vlády.

Popříchodu doLondýna se pokoušel přesvědčit britský kabinet onutnosti vojenské intervence vPolsku, či pokud to bude nutné, kválce Evropy proti Rusku. Snažil se lordu Palmerstonovi vysvětlit nutnost ochrany liberálního Západu proti despotickému Východu, což byla voda namlýn lidem jako George de Lacy Evans, Thomas Atwood či Robert Cutlar Fergusson. Ten dokonce vparlamentu žádal vyhlášení války Rusku. Odté doby se datovalo jeho přátelství slordem Stratfordem.

Fergusson nepochopil, že Palmerston by možná souhlasil svystoupením proti Mikulášovi I., ale zároveň věděl oúzemních zájmech Rakouska aPruska, zájmech, kterých by se nikdy nevzdaly aiztoho důvodu nechtěl riskovat celoevropský konflikt.

„Nezajímáme je. Starají se jen osvé zájmy anic pro nás neudělají,“ stěmito slovy vroce 1832 opustil kníže Czartoryski Londýn ausadil se vPaříži vHôtel Lambert, vnásledujících desetiletích centru všech exilových Poláků. Kníže Czartoryski udržoval těsné přátelské styky se všemi diplomaty apolitiky vyslovujícími se protirusky aochotnými riskovat válečný konflikt. Jeho londýnský agent Wladislaw Zamoyski mezi jiným pomáhal financovat akci známou jako aféra lodi Vixen. Zamoyski se Stratfordem měli pravděpodobně největší podíl naproměně myšlení lorda Palmerstona.

Stejně tak Czartoryski udržoval přátelství se všemi členy vlád monarchie až dopádu Ludvíka Filipa. IveFrancii patřilo mnoho politiků mezi soustavné kritiky Ruska, například katolický publicista apolitik François-Marie de Froment, důrazně varující před nebezpečím ruské expanze. Jiní zase oRusku psali jako o„asijskému nepříteli evropské svobody“. Důležitým faktorem protiruských nálad byl ipolský katolicismus. Neustále se hovořilo opěti milionech polských katolíků, které ruská vláda nutila přejít kpravoslaví. Pregnantně zhodnotil Rusko vesvých pamfletech další exulant, hrabě Valerian Krasinski, když napsal, že „Rusko je agresivní“. Zároveň navrhoval jedinou cestu, jak ochránit Západ odruského nebezpečí, ato znovuobnovením silného anezávislého Polska.

Neustálou namáhavou, mnohdy mravenčí prací, se knížeti Czartoryskému nakonec podařilo sehrát významnou roli při utváření anglo-francouzské aliance, která se nakonec pro válku sRuskem rozhodla.

Sultán Abdülmecid I.

Sultán Abdülmecid I. nebo také Abdul Mejid I. či Abd Al-Majid I. Ghazi se stal vládcem jedné znejvětších říší světa vesvých šestnácti letech jen proto, že otec Mahmud II. se devatenáct dní před svými padesátými narozeninami doslova upil. Matka mladého sultána proto ihned pomanželově smrti nechala zničit veškeré zásoby alkoholu, nakteré vpaláci narazila. Aaby syna, narozeného pravděpodobně 23. dubna 1823, uchránila před stejným koncem, raději jej seznámila srozkošemi harému. Výsledek byl neradostný, syn se asi díky velké sexuální náruživosti stal impotentním … azapomnění nalezl nadně lahve. Nedožil se ani 38 let, když alkohol vykonal své. Sultán 25. června 1861 zemřel nastejnou diagnózu jako otec.

Mladý sultán neměl navládu příliš času atak veškerou moc vzemi předal vezírům. Tím jen urychlil úpadek vlastní říše. Přesto se mu podařilo alespoň vpočátcích vlády nastartovat reformy připravované otcem Mahmudem II. Měly modernizovat celou říši sadministrativou aarmádou, bohužel vše brzdil nedostatek financí.

Období odroku 1838 až dosedmdesátých let se vosmanských dějinách označovalo jako období Tanzimatu. Sultán Mahmud II. si ipřes alkoholovou clonu uvědomoval pomnoho let rostoucí zaostalost své země aneustále se rozšiřující rozpor vrozvoji techniky západních zemích oproti jeho říši. Proto připravil Tanzimat, soubor jakýchsi technických, společenských akulturních reforem. Měly jeho zemi, když ne dostat nastejnou úroveň, alespoň ji přiblížit úrovni západních sousedů. Viditelným výsledkem byla reorganizace armády oblečené dostejnokrojů apostupně, tak jak to umožňovaly finance, vycvičenou především britskými důstojníky avyzbrojovanou moderní technikou.

Přesto vládu Abdülmecida I. charakterizuje totální rozvrat financí amorální úpadek celé země, stejně jako neustále se vzmáhající nacionalistické tendence. Celá země se postupně bouřila, počínajíc asijskými oblastmi až pokřesťany naBalkáně. Před koncem roku 1852 vypuklo velké povstání vČerné Hoře. To svelkými obavami sledovalo Rakousko, vždyť se odehrávalo takřka najeho hranicích. Tehdy naposledy Rakousko vystoupilo poboku Ruska ahrozilo Osmanské říši válkou, pokud vpadne doČerné Hory.

První rozhovor sambasadorem

Všechny tyto skutečnosti car Mikuláš I. velmi bedlivě sledoval. Jen potvrzovaly jeho dlouholeté mínění ovývoji vOsmanské říši. Čas se nachyloval, otom byl skálopevně přesvědčen. Ti drzí Turci už brzy budou muset splnit vše, co Rusové požadují veSvaté zemi. Atak kancléře Nesselroda pověřil informovat nově přibyvšího vyslance sira Hamiltona Seymoura o„demonstraci síly“ plánované Ruskem. Dopohotovosti nahranicích dunajských provincií bylo tehdy uvedeno 144 tisíc ruských vojáků.

Car se neobával reakce Velké Británie, předpokládal, že zůstane neutrální. Tato země se podle jeho mínění raději vposledních letech věnovala obchodování. Starosti, ikdyž nepatrné, mu dělala Francie, především nový panovník Napoleon III. Vpřípadě Velké Británie spoléhal narozhovory vedené zajeho návštěvy vroce 1844. Pevně věřil vsrdečné přátelství skrálovnou Viktorií, stejně jako natehdy vedené otevřené rozhovory sčleny její vlády. Navíc byl přesvědčen oAberdeenově náklonnosti vůči jeho osobě. Narozdíl odNapoleona III., kterého vlásce příliš neměl.

První otevřený rozhovor vedl car Mikuláš I. svyslancem Seymourem 9. ledna 1853 upříležitosti plesu vpaláci starší sestry velkovévodkyně Eleny. „Vy dobře víte, jak si vážím Anglie,“ začal car. „Je velmi důležité, že obě země, tedy britská vláda ajá, stejně jako já abritská vláda, by měly být vnejlepších vztazích. Zvláště vtěchto dobách je to důležité. Snažně vás prosím, sdělte to lordu Johnovi Russellovi (1792–1878, ministr zahraničních věcí vAberdeenově kabinetu). Protože, když se dohodneme, neobávám se ostatních aje mi zcela lhostejné, co si jiné země myslí nebo dělají. Ale co se týče Turecka, je situace úplně jiná. Ta země je vkrizi amůže nám způsobit mnoho problémů. Přemýšlejte otom.“

„Sire, svaším laskavým svolením, mohl byste mi to vysvětlit přímo abez okolků?“

„Jistě, oco jde?“

„Naše vláda znepokojeně sleduje turecké záležitosti. Možná byste mě mohl seznámit sněkterými úmysly, které by toto znepokojení rozptýlily.“

„Problémy Turecka jsou velmi neuspořádané. Ta země působí jako by se rozpadala nakousky ajejí pád bude velkým neštěstím. Proto je velmi důležité, aby Anglie aRusko postupovaly utohoto problému vevzájemné shodě aabychom neudělali závažná rozhodnutí bez toho, aby stím druhý nebyl seznámen. Vrukou máme nemocného muže, velmi nemocného muže. Bylo by velkým neštěstím těchto dní, kdyby nám vyklouzl před tím, než provedeme nezbytná opatření. Nicméně vtomto okamžiku není vhodné svámi mluvit otéto záležitosti.“ Stěmito slovy se car rozloučil.

Celý otevřený rozhovor Seymour pečlivě zaznamenal aneprodleně zaslal doLondýna.

Druhý rozhovor sambasadorem

„Určitě vás seznámili splány asny, kterým se oddávala Kateřina Veliká,“ začal rozhovor car poté, co srdečně přivítal Seymoura vZimním paláci. „Ty platí stále, až dodnešních dob… Ikdyž jsem zdědil obrovská území, nezdědil jsem tyto sny, přesněji záměry, pokud byste je tak chtěl nazývat. Naopak, moje země je tak rozsáhlá, takže díky těmto šťastným okolnostem by vkaždém případě bylo asi nerozumné si přát více území nebo moci než vlastním. Naopak, asi budu první, který bude tvrdit, že pro naši zemi by možná jediné nebezpečí vyplynulo zrozšíření impéria, které je už tak příliš velké.“

Diplomat George H. Seymour

Car se jal vysvětlovat, že natureckých územích žije mnoho milionů pravoslavných křesťanů, „ojejichž zájmy musí dbát“ tak, jak mu to ukládá smlouva zKücük Kainardži uzavřená takřka před osmdesáti lety vroce 1774. Tato smlouva, vysvětloval, mu dávala určitá práva nad pravoslavnými křesťany, ale často se on sám cítil jako jediný protektor všech křesťanů vOsmanské říši.

„Věci zašly už příliš daleko aTurecko čím dál více chátrá, ale to jsem vám už minule říkal. Apokud budeme prodlužovat jeho existenci, zemře nám pod rukama. Nelze zachraňovat to, co je už mrtvé.“ Car počal vysvětlovat výhody spolupráce obou zemí, pokud se Osmanská říše zhroutí. „Pokud by ktomu došlo neočekávaně, určitě by kromě chaosu, zmatku anejistoty došlo kválce vEvropě, ata katastrofa by postihla všechny.“

„Vaše Veličenstvo si nepochybně uvědomuje, že moje vláda není ochotná vtomto okamžiku hovořit omožných eventualitách. Jak to vidím, zejména pokud jde omyšlenku naočekávanou likvidaci, abych tak řekl, starého přítele aspojence.“

Car dále vrozhovoru naléhal nauzavření dvojstranné dohody, přičemž byl stále netrpělivější: „Chci svámi mluvit jako přítel ajako gentleman. Říkám vám přímo, že uvažuje-li Anglie ousazení se vnedaleké budoucnosti vKonstantinopoli, já to nedovolím. Ale může se stát, že mě nepředvídatelné okolnosti donutí obsadit Konstantinopol, ponecháme-li vše náhodě.“ Pak pokračoval. „Ani Rusové, Angličané či Francouzi neobsadí Konstantinopol. To nikdy nedopustím aještě méně dopustím, aby se Osmanská říše rozpadla namalé státečky.“

Zprávu, kterou otéto výměně názorů opětovně Seymour zaslal doLondýna, se dostala nastůl lorda Johna Russella. Ten bleskurychle zareagoval avyslanci zaslal stanovisko svého úřadu. Rozhodně neexistuje tak vážná evropská krize, která by vyžadovala řešení. Stejně jako rozpad Osmanské říše, okterém je car přesvědčen, není napořadu dne. Krozpadu může dojít zadvacet, padesát či až zasto let…

Apři nezanedbatelné okolnosti, kdy víme opřátelských vztazích mezi Abdülmecidem, královnou Viktorií acarem, které oba sdílejí, není právě vhodné zabývat se budoucím uspořádáním Osmanské říše. Velmi kategoricky se vyjádřil kmožnosti okupace Konstantinopole bez jakékoliv konzultace scarem. Vůči sultánovi je třeba se chovat smaximální tolerancí auž vůbec nelze uvažovat ojakési násilné vojenské anámořní demonstraci síly. Otázce sporu osvatá místa se věnoval vpodstatě jen okrajově stím, že jde ospor pouze Ruska aFrancie, Velké Británie aOsmanské říše se vpodstatě vůbec netýká. Přesto lord Russell varoval před carovou myšlenkou chránit křesťany vtureckých zemích silou.

Třetí rozhovor sambasadorem

Car při setkání se Seymourem nasoireé pořádaném velkokněžnou 20.února 1853 plynule navázal napředchozí konverzaci.

„Tak pane velvyslanče, máte odpovědi namé otázky apohovoříme si onich zítra?“

„Mám tu čest sire, ale obávám se, že vás mé odpovědi příliš neuspokojí.“

„Pokud se vaše vláda kloní knázoru, že Osmanská říše má ještě existovat, dostává špatné informace. Opakuji vám, ten nemocný muž umírá, amy si nemůžeme dovolit nechat se překvapit. Kdybych tak mohl deset minut hovořit svašimi ministry nebo přímo slordem Aberdeenem, který mě dobře zná akterý kemně má plnou důvěru stejně jako já vněj… nechci mluvit osmlouvách nebo vrámci protokolu… porozumění mezi gentlemany, to je to, co potřebuji … Nezabývejme se tím nyní, přijďte zamnou zítra.“

Následující den se sešli vcarově pracovně vZimním paláci. Seymour přečetl carovi pokyny zLondýna. Jenže car spíše předpokládal, že bude seznámen snázorem, co bude následovat popřípadném pádu Osmanské říše. „Možná by bylo dobré Vaše Výsosti, když vysvětlíte své myšlenky ktomuto negativnímu stanovisku,“ navrhl Seymour, když viděl zklamaný carův obličej.

„Ano, je tam několik věcí, které já nikdy nebudu tolerovat. Nikdy nebudu tolerovat trvalou okupaci Konstantinopole Rusy… nebo Angličany, nebo Francouzi nebo jinou mocností. Opakuji, nikdy nebudu souhlasit spokusy orekonstrukci byzantské říše…, stejně jako nesouhlasím srozbitím Osmanské říše namalé republičky, útočiště pro Kossuthy, Mazzinie ajiné revolucionáře zEvropy. Raději než bych to dopustil, půjdu doválky, abudu bojovat, dokud budu mít jediného vojáka spuškou. To jsou mé odpovědi. Co mi nato odpovíte?“

„Pokud by ktomu došlo, pane, vpřípadě jakékoliv katastrofy vyskytnuvší se vOsmanské říši, Rusko aAnglie určitě společně prohlásí, že zabrání rozdrobení země naprovincie. Je vzájmu všech zúčastněných zachování celistvosti země, to je přece uzavřená věc.“

Přesto Mikuláš opět opakoval, že vzemi dochází kbezvládí apostupně se rozpadá. Země se zmítá vnitřními rozpory, trpí bezprávím, „stručně, vládne vní chaos aanarchie“. Vzápětí se začalo mluvit iojiných zemích, nejprve oFrancii. To, co si bude myslet, není až tak důležité, pokud budou Anglie aRusko postupovat společně. ARakousko?

„Rakousko,“ kSeymourovu překvapení pokračoval car, „musíte si uvědomit, že když mluvím oRusku, mluvím také oRakousku. Co je dobré pro jednoho, je dobré ipro druhého. Naše zájmy vOsmanské říši jsou naprosto stejné.“ Seymour zdůraznil jednu odlišnost. Pokud by přece jen došlo kvojenskému vystoupení „bude to ukázka síly, aby protivník věděl, že nemá vúmyslu si jen zahrávat“.

Car vzápětí překvapenému Seymourovi otevřeně nastínil, jak by si představoval následné rozdělení Osmanské říše. „Dunajská knížectví jsou veskutečnosti samostatné státy pod mou ochranou, atak to také zůstane. Srbsko bude mít stejný typ vlády jako Bulharsko. Je přece zřejmé, že jiná forma vlády pro ně nepřipadá vúvahu. Co se týče Egypta, plně chápu zájem Anglie otuto oblast. Připomínám, pokud vpřípadě rozpadu Osmanské říše Anglie ovládne tato území, já nebudu proti. To samé platí oKrétě, ten ostrov se vám možná hodí, ajá nevidím důvod, proč by nemohl být vaší državou.“

Nazávěr schůzky sice car vyjádřil určité uspokojení sRussellovou odpovědí, ale přesto doufal vurčité úpravy. „Přimějte svou vládu, aby otom napsala mnohem podrobněji abez váhání. Plně vaší vládě důvěřuji.“ Seymour překvapený carovou otevřeností aupřímností se rozloučil.

Nikdy neuskutečněný čtvrtý rozhovor

Odpověď britské vlády byla kcarovým návrhům opět velmi zdrženlivá. Vevelmi formálním dopise vláda potěšeně akceptovala carovy záruky onedělitelnosti Osmanské říše. Naoplátku kabinet přislíbil, že on takový krok neudělá. Vnótě se opětovně zdůraznilo, že Osmanská říše vžádném případě neumírá, aby bylo nutné vstupovat vjakákoliv tajná jednání sRuskem. Lord Russell jasně adefinitivně zamítl jakoukoliv myšlenku, pokud jde orozpad.

Problém vznikl vevztazích mezi ministrem zahraničí lordem Russellem apředsedou vlády lordem Aberdeenem. Lord Russell se příliš věnoval parlamentní reformě atak se jejich styky omezovaly nanezbytné minimum. Je tedy více než zřejmé, že Seymourovým hlášením ze Sankt Petěrburgu nikdo nevěnoval náležitou pozornost. Rozhodně ne takovou, jakou by si zasluhovala. Až následně kdosi přiznal, že „počátkem roku 1853 se promeškala jedinečná příležitost pro vyřešení východní otázky vespolupráci sRuskem. Ať byly carovy konkrétní návrhy nepřijatelné, zažádných okolností jsme si neměli nechat šanci nadohodu sRuskem uniknout“.

Vdobě probíhajících jednání mezi carem alordem Seymourem padaly naúzemí Černé Hory první vystřely povstání. Černohorci zoufale žádali cara opomoc. Rakouský císař, najehož hranicích se konflikt odehrával, poslal doKonstantinopole svého vyjednavače hraběte Leiningena sultimátem požadujícím okamžitý odchod sultánových jednotek ze vzbouřeneckých území. Protože ani podeseti dnech naultimátum sultán nereagoval, Rakousko mobilizovalo.

Osmanská říše si byla vědoma, že vpozadí ultimáta stojí Rusko, akdyž zaregistrovala rychlou rakouskou reakci, raději svá vojska stáhla. Rakousko zvítězilo azVídně putoval doZimního paláce dopis plný vděčnosti zapomoc. Přesně tak, jak to při rozhovorech se Seymourem zdůraznil car. To, co je dobré pro mne, je stejně dobré ipro Rakousko.

Možná vté době car už věděl, že 17. února 1853 odjel zKonstantinopole plukovník Rose anavyslanectví se opět usadil lord Stratford.

Vtipný, přitom údajně pochybného charakteru

Proč si zasvého emisara ksultánovi vybral car Mikuláš I. právě knížete Menšikova, je pro některé historiky dodnes velikou záhadou. Jmenování Menšikova hlavou neuvěřitelně delikátní mise byla podle většiny historiků nejen nešťastná, ale vesvých důsledcích dokonce fatální chyba. Oto větší, že jeho jmenování car nijak nekonzultoval sministrem zahraničí Nesselrodem, natož aby alespoň jeden znich pocítil nutnost jej informovat ocílech mise. Díváme-li se nahistorická fakta ztrochu jiného úhlu, vysvětlení příčin chování knížete Menšikova přestává být až tak složité. Pokud by opravdu zkazil, co se dalo, není pochyb, že by car Mikuláš I. reagoval najeho konání avýsledky mise úplně jinak. Pro vyhodnocení je prvořadé, že ponávratu zmise nejenže dále vykonával funkci ministra námořnictva, ale byl pověřen ivrchním velením vojsk bojujících naKrymském poloostrově.

Jeho Jasnost kníže Alexandr Sergejevič Menšikov patřil mezi „schopné“ sběratele titulů aprebend. Narodil se 26. srpna 1787 azemřel 2.května 1869. Funkcí zasvůj bohatý život nastřádal požehnaně. Byl generál, admirál, co se nikdy neplavil pomořích. Dvacet let, odroku 1836 až doroku 1855, byl ministrem námořnictva ruského impéria. Pocelou dobu působení jen dokázal vynikajícím způsobem hrát nanervy zkušeným námořníkům svou absolutní neznalostí námořnického „řemesla“. Takřka souběžně vletech 1831 až 1855 vykonával funkci generálního gubernátora Finska, ale nikdy se ozemi, vekteré měl zastupovat Rusko, nijak nezajímal. Jeho vztah kFinsku tak trochu připomínal „turistu vevlastní zemi“.

Kníže A. S. Menšikov na litografii A. S. Borela

Studentská léta si odbyl srodiči vDrážďanech adoRuska přijel až vroce 1805. Kariéru zahájil jako kolejní junker navysoké škole zahraničních věcí (Kolegiju innostranych děl) vSankt Petěrburgu. Už zarok postoupil výše, stal se kamer-junkerem 5. třídy. Pracoval naruské misi vBerlíně, Londýně aurčitou dobu pobýval jako atašé veVídni.

Ústup jeho armády kBachčisaraji zprvu spojenci považovali zageniální tah, než jim během krátké doby došlo, že ztéto strany nebezpečí takřka nehrozí. Proto také obranu severního okraje svého tábora ponechali především naturecké armádě.

Ruský slon vtureckém porcelánu

Když se Napoleonovi podařilo ulomit uucha džbán

Napoleon III., obraz A. Yvon

Škatulata, hejbejte se…

Firman není sened

Poslední chabé pokusy, kdy Paskevič radil nedělat nic