Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií
a žurnalistiky)

doc. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, ředitel Ústavu světových dějin
na FF UK)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc.

doc. PhDr. František Stellner, Ph.D. (FF UK a VŠE, ředitel Ústavu světových dějin na VŠE)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

EDICE

PAVEL VODIČKA

Dobytí
říše Aztéků

TAŽENÍ HERNÁNA CORTÉSE

V LETECH 1519–1521

Rodiště Miroslava Ivanova

JAROMĚŘ-JOSEFOV

Recenzoval

profesor PhDr. Josef Opatrný, CSc.

Copyright © Pavel Vodička, 2012

Cover © Karel Kárász, 2012

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2012

ISBN (e-pub) 978-80-7425-880-0

ISBN (pdf) 978-80-7425-881-7

ISBN (mobi) 978-80-7425-882-4

MAPY

Vybrané španělské objevitelské výpravy k pobřeží Mexika v letech 1517–1519

Cortésovo tažení do Tenochtitlanu v roce 1519

Postup Cortésových jednotek v údolí Mexika (1519–1520)

Operace španělsko-indiánských oddílů v údolí Mexika (leden až duben 1521)

Operace španělsko-indiánských oddílů v údolí Mexika (duben a květen 1521)

Tenochtitlan ve dvacátých letech 16. století

Vybrané španělské objevitelské výpravy ve Střední Americe v letech 1522–1524

POZNÁMKA K VÝSLOVNOSTI

Většina aztéckých jmen a názvů měst je transkripcí původního tvaru v jazyce nahuatl, jemuž chybí oproti češtině písmena b, d, f, g, ch, j, k, r, v, z. Výjimku z tohoto pravidla představují jména aztéckého panovníka Motecuhzomy Xocoyotzina a boha Quetzalcohuatla, která uvádím podle současného úzu ve tvaru Moctezuma a Quetzalcoatl.

Písmeno | Výslovnost
c (před a, o) | k
c (před e, i) | s
c (před h) | č
h (uprostřed nebo na konci slova) | neznělá souhláska (ráz), v některých případech jako h
h (před u) | w
q (před ue, ui) | k
t (před z) | c
x | š
y | j
z (před a, o) | s

Příklady:

Huitzilopochtli [wicilipočtli]

Ixtlilxochitl [ištlilšočitl]

Tenochtitlan [tenočtitlan]

Xocoyotzin [šokojocin]

PROLOG

Odpoledne 2. ledna 1492 kastilsko-aragonské vojsko vstoupilo za zpěvu Te Deum Laudamus do města Granady, a úspěšně tak završilo znovudobytí Pyrenejského poloostrova, tzv. reconquistu. Vítězství nad posledním muslimským emirátem v Evropě mělo mimořádný význam, neboť Kastilie i Aragon mohly nyní soustředit své úsilí na zámořskou expanzi. 12. října téhož roku lodě Kryštofa Kolumba překonaly Atlantik a zakotvily u břehů San Salvadoru v Bahamském souostroví. Jeho výprava byla předzvěstí nové éry. Na kastilském dvoře zavládlo nadšení, neboť vidina západní cesty k pokladům Orientu získala reálné obrysy. Třebaže Kolumbovy závěry se nakonec ukázaly jako chybné, objev Nového světa se stal významným mezníkem v historii lidstva. „Odemkl jsem bránu, kterou vejdou jiní,“ posteskl si Velký admirál. Nemýlil se, neboť v očích mnoha dobrodruhů země na západním břehu Atlantiku nabízela skvělou příležitost k získání slávy a bohatství.

Od chvíle, kdy Kolumbus poprvé překonal Atlantik, uplynulo čtvrt století. Během této doby Španělé ovládli většinu karibských ostrovů a jejich pozornost se obrátila k tajemnému kontinentu na západě. Lodě, které vyplouvaly z ostrova Hispaniola k pobřeží dnešního Mexika, se vracely zpět se zprávami o mocné říši oplývající bohatstvím. Jedno z nejsvůdnějších lákadel Nového světa představovalo zlato. Řada mužů věřila, že neprobádaná pevnina skrývá poklady nesmírné ceny, a nezdráhala se pro ně riskovat vlastní život.

V polovině listopadu 1518 kotvila v přístavu Santiago de Cuba malá skupina lodí. Jednalo se o expedici, která měla z příkazu dona Diega Velázqueze de Cuéllara, guvernéra Kuby, pátrat po „zlaté zemi“. Jejím velitelem byl Hernán Cortés, nesmírně ambiciózní muž, jenž považoval výpravu za osudovou příležitost. Vše podřídil jedinému cíli – stát se proslulým vojevůdcem a dobyvatelem (conquistadorem) říší v Novém světě. Jeho nezkrotná ctižádost však vyvolávala podezíravost a obavy. Když se dozvěděl, že se ho guvernér chystá zbavit velení, odhodil veškeré zábrany a začal neprodleně jednat. Krátce před rozedněním 18. listopadu 1518 vyplul proti Velázquezově vůli na otevřené moře. Cortés věřil, že se rozhodl správně, neboť velice toužil „přinést světlo těm, kteří dleli v temnotách, a získat bohatství, po němž baží většina mužů“.

Vládcové
Anahuacu

Opůvodu Aztéků pojednává jedna půvabná legenda. Kolébkou aztéckého národa byl Aztlan (domov volavek), vněmž žily původní středoamerické indiánské kmeny hovořící jazykem nahuatl. V„zemi uprostřed vod“ nalezly mnohá potěšení, protože Aztlan byl rajskou zahradou zbavenou všech útrap. Když ale porazily posvátný strom, rozhněvaly boha slunce Huitzilopochtliho, aproto musely svůj domov opustit. Sluneční bůh je ale zcela nezavrhl, rozmlouval skněžími avedl jejich kroky. Cesta, naniž se vyhnanci vydali, byla dlouhá aplná obtížných překážek. Uplynulo mnoho let, než konečně sestoupili dovelkého úrodného údolí. Tamní kmeny ale považovaly poutníky zanezvané vetřelce, Aztékové museli znovu snášet různá příkoří. Jejich utrpení nakonec obměkčilo iHuitzilopochtliho. Vesnu promluvil keknězi, jenž ho oddaně uctíval, apřikázal mu, aby vyhledal orla sedícího naopuncii. Jak bůh přikázal, tak se stalo. Následující den kněz opravdu nalezl kvetoucí kaktusy aorla, který se usadil najednom znich. Natomto místě pak Aztékové založili město Tenochtitlan. Jejich národ nalezl zaslíbenou zemi aznovu získal přízeň bohů, jež mu zajistila klid, útěchu, štěstí avelikost.1

Skutečností zůstává, že vúdolí Mexika, oněmž vypráví legenda, panovaly ideální podmínky pro rozvoj předkolumbovských civilizací. Naúzemí orozloze 480kilometrů čtverečních byl dostatek úrodné půdy amírné podnebí; Aztékové ho nazývali Anahuac (země uvody). Cestu do„země zaslíbené“ jim otevřel pád říše Toltéků nakonci 12.století. Národy Anahuacu ale považovaly cizince za„nevzdělané barbary ze severu“ aupíraly jim rovnocenné postavení. Severozápadní část Mexického údolí ovládal kmen Tepaneků, jejichž vliv pozhroucení toltécké říše značně zesílil. Aztékové se stali vazalem mocného města Azcapotzalca, jemuž odváděli vysoké poplatky vpodobě potravin nebo řemeslných výrobků aúčastnili se vojenských tažení proti jeho nepřátelům. Vroce 1315 ale vzájemná animozita vyústila vútok Tepaneků naaztécká sídla naChapultepecu a výsledkem byl nucený exodus tamního obyvatelstva. Vyhnanci se uchýlili pod ochranu toltéckého Culhuacanu, který získal hegemoniální postavení vjižní části Mexického údolí. Jeho vládce svolil, aby se usadili napláních Tizapánu. Avšak nové spojenectví nemělo dlouhé trvání. Roztržku vyvolaly náboženské zvyklosti Aztéků, kteří rituálně obětovali culhuacanskou princeznu před očima jejího otce. Vestrachu zodplaty opustili Tizapán aznovu se poddali Tepanekům vAzcapotzalcu. Deset let posvém nuceném odchodu zChapultepecu založili namalém bažinatém ostrově vjezeře Tetzcoco město Tenochtitlan, jehož jméno odvodili od„tenochtli“, druhu kaktusu, který zde rostl.2

Aztlan, mytická pravlast Aztéků

Vprůběhu 14.století se rozdíly mezi aztéckými „barbary“ adědici toltécké říše pomalu stíraly. Aztékové ochotně přejímali náboženské ikulturní tradice, osvojovali si řemeslnou dovednost ivzdělanost svých ochránců. Povzoru Tepaneků uctívali bohy Quetzalcoatla aTlaloca. Jejich mohutné stavby prozrazovaly inspiraci toltéckou architekturou. Obchodovali sobsidiánem, jadeitem, okrasami zptačího peří adalším zbožím. Vládcem Aztéků byl doživotně volený „nejvyšší mluvčí“ (tlatoani), jenž zastával funkci vrchního vojenského velitele, nejvyššího soudce ahlavního správce státních příjmů. Vrukou „nejvyššího služebníka“ spočívala ochrana lidu astátu. „Tlatoani ukrývá pod svým stínem… zvedá své břímě naramenou… Vládne: je poslušný. Vjeho stín, pod jeho ochranu přichází lid,“ napsal anonymní aztécký básník.3 Postavení „nejvyššího mluvčího“ se postupně upevňovalo. Aztékové mu prokazovali téměř božské pocty včetně stavby soch; úctu věnovali všemu, čeho se dotkl. Naveřejnosti se objevoval jen zřídka, příslušníci nejvznešenějších rodin před něj předstupovali bosí aspokorně skloněnou hlavou. Ovládce pečovalo početné služebnictvo. Třebaže úřad „nejvyššího mluvčího“ nebyl dědičný, volitelé (čtyři nejvyšší zástupci rodových občin) vybírali nástupce zčlenů stejné rodiny, neboť vládnoucí rod se odvolával nasvou údajnou spřízněnost sToltéky, původními vládci Mexického údolí.

Aztécká společnost vykazovala řadu rysů, které odpovídaly sociálním poměrům vEvropě. Domorodá elita nemusela odvádět daně, ani pomáhat při stavbě hrází nebo zavlažovacích kanálů. Panovník jí svěřoval téměř veškeré světské či duchovní úřady. Těšila se zvýsady vyššího vzdělání, znalosti písma ikalendáře. Nejpočetnější skupinu obyvatelstva tvořili svobodní „občané“, kteří pracovali většinou jako zemědělci, azajišťovali tak obživu pro sebe iostatní; zároveň nesli také břemeno válečných tažení. Otroci představovali vcelku bezvýznamnou minoritu. Nejčastěji se jednalo oválečné zajatce, kteří nebyli znějakého důvodu obětováni. Obchodníci se sdružovali vrelativně uzavřené komunitě, jež uzavírala sňatky mezi sebou, měla vlastní samosprávu, božstva iobřady. Veměstech, která nepodléhala přímo aztéckému vlivu, plnili rovněž úlohu vyzvědačů; důležité informace předávali prostřednictvím kurýrů přímo doTenochtitlanu. Aztékové věnovali značnou pozornost výstavbě aúdržbě cest, jež spojovaly spřízněná města. Jelikož nepoužívali tažná zvířata aneznali kolo, všechny komunikace byly uzpůsobené pro pěší přesun, což mělo klíčový význam pro rychlý přesun vojenských jednotek. Vpravidelných vzdálenostech (od9 do14kilometrů) si cestující mohli odpočinout, najíst se, popřípadě použít latríny.4

Aztéčtí řemeslníci vynikali vevýrobě mozaik zpeří, zdobících štíty válečníků, pláště ačelenky velmožů. Jednotlivé vrstvy peří lepili napodklad zlátky, nebo je prošívali či protkávali, avytvářeli tak nesmírně působivé obrazy. Jejich půvab okouzlil Španěly natolik, že je používali ikvýzdobě kostelů. Aztékové si cenili výrobků zbarevných per, které museli dovážet až ztropických nížinných pralesů Střední Ameriky. Jako platidlo používali kakaové boby, měděné předměty, bavlněné přikrývky, výjimečně zlato, stříbro nebo jadeit. Skvělou pověst si získala také řemeslná zručnost Aztéků; tesali kamenné sochy zvířat, vytvářeli jemné reliéfní ornamenty amozaikovu výzdobu.

Jejich architektura se vyznačovala strohostí, mohutností aimpozantností. Nejčastěji používaným stavebním materiálem byl vulkanický kámen. Knejpozoruhodnějším stavbám patřily stupňovité pyramidy zupěchované hlíny, obložené nepálenými cihlami aopracovanými kameny. Příkrá široká schodiště sbalustrádami umocňovala dojem výšky, prostoru amohutnosti celé stavby. Díky souměrnému střídání zkosených zdí ahorizontálních ploch působil celek neobyčejně impozantně.5

Když Španělé procházeli ulicemi Tenochtitlanu, „města snů“, neskrývali svůj údiv. Aztékové dokázali bez ohledu narozlohu apočet obyvatel zachovat pozoruhodnou symetrii zástavby avtisknout metropoli harmonický ráz. Mohutné chrámy, rozlehlé paláce, udržované zahrady, bazény, náměstí, ulice, chodníky avodní kanály, které sloužily jako dopravní cesty, to vše působilo nanávštěvníky ohromujícím dojmem. Tetzcoco, druhé největší město vMexickém údolí, patřilo rovněž kvýstavním aglomeracím. Palác tamních vládců představoval synonymum veškerého myslitelného luxusu. Vybavení rozsáhlého komplexu zahrnovalo vodovody, lázně, schodiště avíce než 300místností. Vpřilehlých zahradách rostla řada stromů, keřů akvětin, které pocházely ze vzdálených oblastí Mezoameriky, středního ajižního Mexika. Vodu kzavlažování dodávaly bystřiny pramenící nazápadních svazích hor. Hluboký kaňon, jenž se nacházel vblízkosti Tetzcoca, byl napříkaz panovníka Nezahualcoyotla (1431–1472) vyplněn kameny, což umožnilo plynulé zásobování města vodou; jednalo se ojeden znejstarších vodovodů vNovém světě.6

Motiv zaztécké mytologie – orel požírající hada nakaktusu (Codex Durán)

Aztéčtí astronomové dokázali shromáždit pozoruhodný soubor znalostí opohybu nebeských těles. Slavnosti aobětní rituály se konaly vdobě, kdy nastala vhodná konstelace hvězd. Kněží sledovali postavení Slunce, Měsíce aVenuše, ale také Merkuru, Marsu, Jupiteru aSaturnu, Mléčné dráhy aPlejád. Získali také rozsáhlé vědomosti voblasti medicíny, pracovali sřadou léčivých bylin anarkotik; pomocí obsidiánových nástrojů prováděli isložité chirurgické operace. Ačkoli neznali alfabetické písmo, vedli si rozsáhlé písemné záznamy, například výši dávek stanovených vazalům, rodovou genealogii nebo údaje ovýbojích. Vše zaznamenávali pomocí piktogramů (obrázkového písma), které uchovávali vkodexech zkůry nebo vláken agáve. Dorozumívali se jazykem nahuatl, výrazově velmi bohatou řečí, která se hodila nejen pro běžnou mluvu, ale iknáboženským kázáním nebo keskládání poezie.7

Základ každodenní stravy představovaly nekvašené kukuřičné placky pečené naohni. Aztékové pěstovali soblibou také fazole, dýně, rajčata, papriky, tabák akakao. Zpražených adrcených kakaových bobů našlehaných vevodě skukuřičnou moukou připravovali nápoj ochucovaný někdy vanilkou amedem, jindy pepřem nebo pálivými papričkami. Jednalo se však oluxusní pochutinu, kterou si dopřávali pouze urození jedinci. Ze šťávy agáve vyráběli kvašený nápoj pulque. Zvláken agáve tkali látky arohože, pletli provazy avyráběli papír. Pěstovali také bavlnu, kterou používali kvýrobě oděvů. Spřádali ji navřetenech, tkali najednoduchém stavu anakonec barvili. Jejich oblíbenou barvou byla červená; získávali ji zlarev žijících nakaktusech.8

Klíčovou roli vživotě Aztéků hrálo náboženství. Universum vnímali jako neustálé střídání řádu azmatku, života asmrti. Věřili, že svět musí zaniknout, aby mohl být znovu stvořen. Jeho obnova však vyžadovala oběti arituální prolévání krve lidí ibohů. Obraz světa asil, které ho stvořily, ovládaly iničily, byl zpohledu Evropanů nesmírně složitý. Jednotlivá božstva se navzájem prolínala aobjevovala se vnesčetných podobách pod různými jmény. Je ironií, že Aztékům vzásadě nečinilo problém uznat auctívat křesťanského Boha jako jednu zmnoha božských bytostí. Odmítavý postoj křesťanů vůči dalším božstvům nechápali.9

Jednou znejvýznamnějších postav aztéckého panteonu byl Huitzilopochtli (Kouzelný kolibřík), bůh slunce aválky. Jeho matka, bohyně země Cohuatlicue, otěhotněla tak, že se jí snesl chomáček per zkolibříka do záňadří ve chvíli, kdy pobývala vesvé svatyni. Znesvěcení chrámu ale vyvolalo hněv Cohuatlicueniných dětí, které se rozhodly matku potrestat. Bohyni zachránil nejmladší syn Huitzilopochtli, jenž vyskočil zmatčina lůna jako dospělý muž oblečený vezbroji. Nejprve uťal hlavu sestře Coyolxauhqui, bohyni Měsíce, jejíž tělo se zřítilo zoblohy aroztříštilo se nakusy, apoté zahnal naútěk několik set svých bratrů představujících hvězdy. Odté doby musel Huitzilopochtli vést neustálý boj. Každé ráno zasypal nepřátele žhavými šípy avyhnal je zoblohy. Aztékové ho sytili lidskou krví, aby nezeslábl adokázal zvítězit nad všemiprotivníky.10

Mimořádnou úctu požíval rovněž všudypřítomný bůh Tezcatlipoca (Dýmající zrcadlo), obávaný amocný pán zla, který rozséval neštěstí, rozkol asváry mezi lidmi, pokoušel je, sváděl, nabízel jim zrádné dary. Nahlavě nosil korunu zobsidiánových nožů, uši mu zdobily trnovité náušnice ze zlata, nanohou měl připevněné rolničky azvonky anazádech koš spéry ptáka Quetzala. Jednou paží svíral štít avdruhé držel zrcadlo, vněmž viděl minulost ibudoucnost.11

Odvěkého rivala nalezl vQuetzalcoatlovi (Opeřeném hadovi), bohu věd aumění, jenž se nezdráhal pomoci lidem avykonal pro ně mnoho dobrého. Vydal se dopodsvětí, vynesl odtud staré lidské kosti aoživil je vlastní krví. Daroval jim kukuřici, naučil je řemeslům, umění asestavil pro ně kalendář, aby porozuměli plynutí času. Nevyžadoval lidskou krev, spokojil se shady, motýly, ptáky akukuřičnými plackami. Nakonec ale musel opustit zemi, neboť ostatní bohové se proti němu spikli. Jiná pověst praví, že byl jedním zposledních vládců Tollanu, jenž padl vdůsledku rozbrojů mezi zastánci aodpůrci lidských obětí. Třebaže kult Quetzalcoatla zůstal vestínu Huitzilopochtliho, Aztékové ho nikdy nezavrhli. Prohlašovali se naopak zaQuetzalcoatlovy přímé potomky, aby ospravedlnili své výboje vestředním Mexiku.12

Aztécký „kalendář“, skutečný účel kamenného monobloku

není dosud objasněn

Španělé nerozuměli podstatě avýznamu rituálního obětování, jejich znechucení aodpor vůči „pohanským abarbarským zvykům“ lze snadno pochopit, neboť naobětních oltářích zahynuly desetitisíce mužů, žen idětí. Vroce 1487 upříležitosti slavnostního otevření Velkého chrámu (huey teocalli) nechal nový panovník Ahuizotl (1486–1502) obětovat údajně až 20000lidí. Obyvatelé Tenochtitlanu mohli přihlížet, jak se kměstu blíží zdánlivě nekonečný zástup válečných zajatců. Všichni byli vzájemně spoutáni provazy, které měli protažené nosními přepážkami. Zástup se ubíral ulicemi Tenochtitlanu až kchrámovému okrsku. Poté zajatí bojovníci vystoupali poschodišti navrcholovou plošinu. Jakmile nešťastník přistoupil kobětnímu oltáři, chopili se ho čtyři kněží apřidrželi jej zaruce anohy naoblém kameni. Pátý kněz uchopil obřadní obsidiánovou dýku aprudkým pohybem zabodl nůž těsně pod žebra oběti, čímž proťal kůži asvaly nalevé straně hrudního koše. Pak vnořil ruku dorány, sevřel srdce aprudkým pohybem ho vytrhl ztěla. Dosud bijící srdce pozvedl nad hlavu akrví, která zněj prýštila, zkropil sochu Huitzilopochtliho. Obětní rituál se opakoval odsvítání dosoumraku celých 20dnů. Každá oběť se jevila vočích Aztéků jako posvátná aztohoto úhlu pohledu inevyhnutelná; rituální usmrcení se považovalo začest.13

Náboženské obřady se vzásadě řídily aztéckým kalendářem. Jeho základem byl sluneční rok, rozdělený na18měsíců po20dnech. Zbylých 5dnů pokládali zanešťastné. Mezi ně se každých osm let pro vyrovnání vkládal šestý, slavený zvláštními obřady. Kromě toho sledovali ještě druhý kalendářní cyklus, tzv. posvátný rok (tonalpohualli), který tvořil sled 260kombinací 20jmen jednotlivých dnů a13průvodních čísel, jež se pojila surčitým božstvem. Posvátný kalendář určoval život každého jednotlivce; božstvo dne narození se stávalo jeho celoživotním patronem. Aztéčtí kněží určovali podle zvláštních knih (tonalamatl) budoucí osudy dětí vsouladu smytickými událostmi.14

Dvaapadesátiletý cyklus se nazýval „svazek let“ (xiuhmolpilli). Aztékové chápali jeho vyvrcholení jako konec jednoho života azačátek nového. Věřili, že nakonci cyklu svět zanikne azrodí se nový. Během pěti neblahých dnů posledního roku proto nechali vyhasnout ohně. Těhotné ženy se ukryly douzavřených místností smaskami natvářích. Rodiče bránili dětem usnout, aby se vespánku nezměnily vkrysy. Opůlnoci byl obvyklým způsobem obětován jeden zajatec. Vjeho hrudní dutině pak otáčením hůlky proti destičce zjemného dřeva zažehli nový oheň. Jakmile vyšlehl první plamen, vypukl mezi přihlížejícími ohromný jásot, neboť to považovali zaznamení, že svět přetrvá přinejmenším dalších dvaapadesát let. Poté zapálili velkou hranici, jejíž záře byla pro přihlížející zástupy znamením, že přízeň bohů trvá alid se může těšit zdalšího cyklu své existence. Stovky běžců pak zamířily se zapálenýmipochodněmi kesvým osadám. Nacestách je očekávali náhradníci, aby vystřídali vyčerpané druhy azabránili vyhasnutí posvátného plamene, který se tak dostal idonejvzdálenějších oblastí říše. Když zažehli oheň naoltáři před chrámem Huitzilopochtliho vTenochtitlanu, obyvatelé se sbíhali ze všech stran, aby si odnesli oheň dosvých domů. Záře tisíců pochodní údajně připomínala denní světlo.15

Aztékové vykazovali rovněž relativně vysokou úroveň vzdělanosti. Většina chlapců ze vznešených rodů navštěvovala specializované školy (calmecac nebo telpochcalli) již sto let před příchodem conquistadorů. Vcalmecacu se učili číst obrázkové písmo, vykládat kodexy akalendáře, poznávali historii kmene ajeho tradice, nacvičovali posvátné písně adalší texty. Výuka veškolách telpochcalli zahrnovala výklad základů náboženství, etiky aválečného umění. Ačkoli její rozsah byl vporovnání scalmecacem menší, absolventi získali praktičtější vědomosti.16

* * *

Vprvní polovině 15.století Tenochtitlan upevnil své mocenské postavení, přičemž donutil některá města v Mexickém údolí uznat aztéckou hegemonii. Rodící se impérium ale nemělo jednotný systém vlády, žádný správní aparát, jenž by poslušně vykonával panovníkovy příkazy. Aztékové se až navýjimky zdržovali přímých zásahů dovnitřních záležitostí svých vazalů. Vzhledem keskutečnosti, že některá podrobená města nebyla vpřímém kontaktu sříší, jiná možnost ani neexistovala. Pokud protivník dobrovolně kapituloval, tamní vládce zůstal umoci, aby dohlížel naodvod stanovených dávek (tributu), jeho válečníci tvořili pomocné oddíly aztéckého vojska. Vdobytých městech Aztékové obvykle neumísťovali stálé posádky, což jim umožnilo koncentrovat síly nadalší expanzi. Vzásadě lze říci, že vynaložili relativně málo energie nato, aby ovládli rozsáhlá území. Nadruhé straně se dobrovolně zřekli přímé politické kontroly, jejímž prostřednictvím by utužili svůj vliv nad pokořenými městy. Říše tak připomínala spíše svazek městských států pod vládou vlastních legitimních dynastií, které uznávaly hegemonii Tenochtitlanu.17

Tezcatlipoca (Codex Borgia)

Zachování soudržnosti impéria zatěchto okolností vyžadovalo silného panovníka; jeho smrt znamenala vážnou hrozbu pro stabilitu říše. Oslabení Aztéků představovalo pro některá města velké pokušení, přestala platit tribut, popřípadě zavrhla dosavadní spojenecké dohody. Volba následníka trůnu proto měla klíčový význam pro budoucnost impéria. Vprůběhu několika měsíců mezi volbou akorunovací musel nový tlatoani podstoupit válečné tažení apřimět vzdorující vazaly kposlušnosti. Následná korunovace byla symbolickým vyjádřením síly amoci nového vládce. Velmožové očekávali, že panovník půjde vestopách slavných předků, povede aztécké armády kvítězství, zmnoží bohatství amoc říše avneposlední řadě odmění své věrné. Slabý či neúspěšný vládce ztrácel jejich důvěru avkrajním případě mohl přijít ovlastní život. Varovné memento představoval osud tlatoaniho Tizoca (1481–1486), jenž byl zavražděn popěti letech relativně neúspěšné vlády. Jakmile skončilo období dešťů, které trvalo odkvětna dozáří, aztéčtí válečníci se mohli vydat napochod. Nejvhodnější doba kválečnému tažení nastávala odpočátku prosince dokonce dubna.18

Výzbroj Aztéků zahrnovala oštěpy, „vrhače“ oštěpů (atlatl), praky, foukačky, luky ašípy. Většina zbraní měla kostěné, kamenné nebo obsidiánové hroty. Nejobávanější zbraní byl macuahuitl, dřevěný kyj sobsidiánovými špicemi. Ojeho účinnosti nelze pochybovat, neboť iŠpanělé přiznávali, že zdatný bojovník dokázal jediným úderem utnout koňskou hlavu. Tělo si chránili prošívanými bavlněnými oděvy napuštěnými solným roztokem aproutěnými štíty potaženými kůží. Někteří válečníci nosili nahlavách dřevěné přilbice připomínající hlavy zvířat.

* * *