Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií

a žurnalistiky)

PhDr. Petr Hofman (Ústav pro soudobé dějiny AV ČR)

prof. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, ředitel Ústavu světových dějin

na FF UK)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc. (předseda Klubu autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

JOSEF OPATRNÝ

Malá
skvělá
válka

ŠPANĚLSKO-AMERICKÝ KONFLIKT,
DUBEN–ČERVENEC 1898

Tato kniha vznikla v rámci Programu rozvoje vědních oblastí na Univerzitě Karlově č. 12 „Historie v interdisciplinární perspektivě“, podprogram „Evropa a (versus) svět: Interkontinentální a vnitrokontinentální politické, ekonomické, sociální, kulturní a intelektuální transfery a jejich důsledky“.

Copyright © Josef Opatrný, 2013

Cover © Karel Kárász, 2013

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2013

ISBN (ePub) 978-80-7425-958-6

ISBN (mobi) 978-80-7425-959-3

ISBN (PDF) 978-80-7425-960-9

SLOVO ÚVODEM

Bez nejmenších pochybností to byla jedna z nejkratších a pro vítěze nejskvělejších válek. Přinesla mu za cenu minimálních lidských a materiálních ztrát velkou mezinárodní prestiž, obrovské strategické zisky a vstup do klubu světových mocností. Do roku 1898 byly Spojené státy americké bohaté a přitažlivé pro svůj demokratický systém i možnosti společenského a ekonomického vzestupu, v této rovině neměly tehdy ve světě konkurenci, ale evropští monarchisté a stoupenci konceptu elitářské společnosti je nazývali „nekulturními a hmotařskými“. Ve dvou krátkých námořních bitvách prokázala „Amerika“ svoji technologickou převahu a úplně zničila karibskou a tichomořskou eskadru pyrenejské monarchie, která sice na konci 19. století nepatřila ve Starém světě k velmocem, stále však symbolizovala – patrně lépe než kterákoli jiná země Evropy – tradici expanze a evropské dominance světu mezi začátkem století šestnáctého a závěrem století devatenáctého.

Španělsko na konci 15. století objevilo Nový svět a během čtyřiceti let kolonizovalo jeho nejbohatší části. Začlenilo ho do systému mezinárodního obchodu způsobem, který změnil běh světové ekonomiky. Mexické a peruánské zlato a stříbro nemělo jen fatální konsekvence pro stříbrné doly Českého království, ale přineslo cenovou revoluci, která proměnila hospodářské a sociální vztahy v celé Evropě. Třtinový cukr se stal díky plantážím ve španělské a portugalské Americe komoditou dostupnou širokým vrstvám konzumentů, a tudíž „bílým zlatem“, které neplnilo jen pokladny obchodníků s tímto koloniálním produktem, ale měnilo stravovací zvyklosti evropských městských i venkovských komunit. Potřeba zajistit dostatek pracovních sil na plantážích vedla pak v druhé polovině 17. století k obrovskému rozmachu obchodu s otroky. Ten se stal důležitou součástí obchodu v trojúhelníku mezi Amerikou, Evropou a Afrikou, kde Afrika dodávala „černé zboží“, Amerika koloniální produkty a Evropa manufakturní výrobky. Podle některých historiků získal potom stát, který se zmocnil kontroly podstatné části dodávek černých Afričanů na trhy s otroky ve velkých amerických přístavech, finanční zdroje nutné k realizaci první průmyslové revoluce. Vítězem tu byla Británie a její vítězství zároveň upevnilo postavení Evropy v mezikontinentální soutěži. Španělsko sice v této době už svoje monopolní postavení v kontaktu mezi světadíly ztratilo, stále však bylo říší, nad níž slunce nezapadalo. Nepatřila mu jen velká část Ameriky, ale také četné ostrovy v Tichomoří, mezi nimi Filipíny, kontrolující přímo přístup k čínským břehům asijské pevniny.

Začátek 19. století pak přinesl katastrofu. Během dvou desetiletí válek ve většině španělských kolonií v Americe utrpěly armády pyrenejské monarchie těžké porážky a v roce 1826 vyklidily poslední pevnost, již dosud na kontinentě ovládaly. Španělsku zůstaly z bývalé obrovské říše v Americe jen Kuba a Portoriko, v Tichomoří pak kromě ostrovů a souostroví menšího významu i mimořádně důležité Filipíny. Pyrenejská monarchie si tuto pověst mocnosti, jejíž kolonie jsou rozesety po celém světě, pečlivě chránila. Udržovala silnou armádu, při jejímž výcviku se inspirovala v posledních desetiletích 19. století uznávanou německou armádou, a hned tři flotily válečného námořnictva. Jednu pro ochranu pobřeží metropole, druhou karibskou a třetí tichomořskou. S těmito silami čelila v jarních měsících roku 1898 Spojeným státům – a bleskově prohrála. Část amerického tisku proto začala válku nazývat už v roce 1898 Splendid little war – „malou skvělou válkou“. Značná část současníků ale považovala průběh a výsledek války za velké překvapení, politickým kruhům i veřejnosti ve Španělsku pak přivodila porážka skutečný šok, z něhož se zrodila tzv. generace 98, žádající modernizaci španělské společnosti. O tuto generaci se pak španělská historiografie zajímá daleko víc než o bezprostřední příčinu jejího zrození.

Poněkud překvapivě však věnovali španělsko-americké válce malou pozornost i historikové vítězů. Zcela ve shodě s realitou to konstatuje autor zatím poslední významné práce, a svým způsobem zatím jediné, která se zabývá hlavně průběhem střetnutí, americký historik David Trask. Upozorňuje přitom na fakt, že většina autorů sleduje hlavně politické souvislosti války. Ty ovšem přitahovaly politiky a ideology hned po jejím skončení. Jeden z nich, Vladimír Iljič Lenin, inkorporoval tuto válku do svého spisu o imperialismu a zajistil jí tak místo ve všech dílech historiků hlásících se k marxismu-leninismu a zabývajících se problematikou světa od konce 19. století.

Z tohoto pohledu, tedy z hlediska politických dějin amerického kontinentu, studuje válku také velká část latinskoamerických historiků a těch historiků ze Spojených států amerických, kteří kriticky hodnotí politiku USA na západní hemisféře. Pro ty byla španělsko-americká válka projevem nového přístupu Washingtonu k jižním sousedům a loupeží plodů boje kubánských stoupenců nezávislosti proti španělskému kolonialismu. Předkládaná práce je pokusem kombinovat popis vojenských operací, především průběhu obou námořních bitev, pokud můžeme vůbec likvidaci španělské karibské a tichomořské flotily za bitvy považovat, s líčením politických a ekonomických předpokladů konfliktu, který měl takový význam nejen pro přímé účastníky.

DLOUHÁ CESTA KEKRÁTKÉ VÁLCE

Vlednu roku 1826 opustily poslední španělské oddíly Callao, což znamenalo formální potvrzení konce koloniální říše Madridu naamerickém kontinentě. Pyrenejská monarchie si vAmerice zachovala jen dva karibské ostrovy, které pak byly prakticky pocelé 19. století zdrojem napětí mezi Madridem aWashingtonem, anakonec se také staly jedním zdůvodů války vroce 1898. Platí to především oKubě, která se přes svůj koloniální statut evropské mocnosti stále přibližovala svému severnímu sousedovi. Už vedvacátých letech se dokonce jak naKubě, tak vUSA ozývaly hlasy spatřující budoucnost ostrova vrámci americké Unie. Tyto hlasy zněly jak zministerstva zahraničních věcí veWashingtonu, tak zkruhů podnikatelů spjatých sprodukcí cukru aobchodem stouto stále hledanější komoditou naamerickém asvětovém trhu. Pro americké politiky představovala Kuba dvacátých let zdroj neklidu vregionu ariziko intervence některé zevropských mocností.

Kromě jejich ambicí však zneklidňovala washingtonské diplomaty vsouvislosti sKubou také politika Mexika aKolumbie. Obě země, které dosáhly nedávno nezávislosti, jevily velkou obavu, aby Španělé nevyužili karibského ostrova jako základny pro pokusy obnovit staré pozice nakontinentě. Španělé takové úmysly ostatně ani neskrývali, atak vBogotě iMexiku dospěli kjednoznačnému závěru. Nejlepší cestou, jak této hrozbě zabránit, bude vyvolat naostrově protišpanělské povstání audělat zKuby posléze součást Velké Kolumbie či Mexika. Tyto úvahy zneklidňovaly nejen Madrid aSpojené státy, ale také Londýn. Ministr zahraničních věcí Canning proto diplomatickému zástupci Bogoty ubritského dvora několikrát opakoval stanovisko svojí vlády: „Kuba by měla zůstat španělská.“ Nanámitku vyslance Hurtady, že jeho země nemůže přihlížet přípravám nainvazi připravovanou naKubě Španělskem proti kontinentu, vyslovil sice pochopení pro kolumbijské obavy, aby nakonec znovu odmítl jakoukoli akci Kolumbie či Mexika proti španělským pozicím vkaribské oblasti. Boje naKubě by totiž mohly vyvolat velké povstání otroků avtom případě by Británie musela vzhledem khrozbě destabilizace celé oblasti rozhodně zasáhnout. Závěr rozhovoru pak zněl přímo výhružně. Zájmy Británie vyžadují, aby ostrovní říše zabránila každému pokusu třetí strany zasahovat dovývoje naKubě.

Stejně rezolutního slovníku používali také při rozhovorech omexické politice vůči Kubě spředstaviteli mexické federace diplomati Spojených států. Podle směrnice zbřezna roku 1825 měl Joel R.Poinsett, americký vyslanec vMexiku, sledovat pozorně zejména mexické plány aaktivity týkající se Kuby. Pro rozhovory smexickými partnery jej dokument zavazoval krozhodnému vystupování proti myšlence invaze naKubu zmexického území. Jako argument mu doporučili tvrzení, že by invaze mohla zaplést Mexiko domezinárodních komplikací avpřípadné válce by Mexiko nebylo schopno Kubu ubránit. Když se pak obavy omožné kolumbijské či mexické invazi naKubu nenaplnily, zmizela Kuba zpopředí zájmů americké reprezentace, jen čas odčasu ji zmínili diplomati vesvých nótách či politikové vproslovech. Vtéto době však nikoliv jako předmět sporu mezi Španělskem aSpojenými státy, spíše naopak. USA jednoznačně podporovaly zachování statu quo, tedy španělskou kontrolu ostrova.

Vyjádření amerických diplomatů apolitiků dvacátých atřicátých let byla však jen částí vztahů mezi Španělskem aUSA. VNew Yorku, Filadelfii, New Orleansu, Bostonu adalších amerických přístavech žila už odkonce 18.století řada kubánských kreolů. Někdy jako exulanti hledající útočiště před politickým pronásledováním avkrajním případě proto, že jim odchod doUSA sliboval záchranu života. Poroce 1823, kdy intervence vojenských sil Svaté aliance skoncovala sliberálním režimem veŠpanělsku, uprchli všichni tři kubánští zástupci vešpanělských Kortesech doSpojených států. Věděli lépe než někteří jejich druhové zpoloostrova, co mohou očekávat odpolitické garnitury, již vMadridu vynesla kmoci intervence evropských monarchů provedená francouzskou armádou. Ti veŠpanělsku zůstali ajejich životy končily vřadě případů napopravišti. Kněz auniverzitní profesor Felix Varela, podnikatel katalánského původu Tomás Gener či obchodník ačlen havanské městské rady Leonardo Santos Suárez tak mohli poněkolika měsících života vNew Yorku číst vesvém americkém exilu zprávu ovýsledcích soudních procesů, vedených proti vlastizrádným liberálům. Všichni tři byli odsouzeni ktrestu smrti, jíž unikli svým prozíravým rozhodnutím Španělsko co nejrychleji opustit.

Varela – zklamaný svou zkušeností se španělským liberalismem apřirozeně ikonzervatismem – začal pak vpolovině dvacátých let vydávat vUSA časopis El Habanero požadující pro Kubu nezávislost. VeSpojených státech navštěvovaly skromného aobětavého kněze stovky Kubánců ipotom, co přestal vydávat časopis askončil spolitickou činností. Velká část Varelových návštěvníků přitom nepřicházela doUSA zpolitických důvodů. Syny či synovce bohatých kubánských plantážníků přiváděly snahy poznat svět moderního obchodu avýroby. Jejich otcové či strýci udržovali se svými obchodními partnery vamerických přístavních městech úzké kontakty aposílali dojejich kanceláří členy svých rodin. Nejen kvůli zlepšení angličtiny. Měli poznat cesty kvyšší efektivitě provozu obchodních společností aseznámit se smoderními technologiemi vdopravě ipři výrobě cukru. Parní stroje vcukrovarech či železnice veSpojených státech inspirovaly kubánské výrobce aexportéry cukru kzavádění techniky docukrovarů naostrově astavbě železniční trati mezi havanským přístavem atřtinovými plantážemi vevnitrozemí. Podle amerického vzoru založili akciovou společnost pro stavbu dráhy zHavany doBejúcalu avroce 1837 poní projel první vlak, přirozeně vlak nákladní svagony plnými cukru. Kuba se tak stala šestou zemí světa, která vstoupila doéry železniční dopravy, věk železnice zde začal víc než deset let předtím, než postavili britští experti první trať naPyrenejském poloostrově.

Když pak vsouvislosti stzv. spiknutím Escalery, několika otrockými povstáními voblasti Matanzasu napočátku čtyřicátých let, začala naKubě velká diskuse obudoucnosti výroby cukru anutnosti hledat náhradu otrocké pracovní síly, spatřovala část diskutujících řešení v„americkém kapitálu, znalostech atechnologiích“. Zokruhu těchto kritiků stávajících ekonomických apolitických pořádků vkolonii se rekrutovali tzv. „demokratičtí anexionisté“, připravující nakonci čtyřicátých let připojení Kuby keSpojeným státům. Anexionismus ovšem neměl jen křídlo „demokratické“. Podstatně silnější postavení vcelém hnutí měli kubánští plantážníci, kteří naopak spatřovali vjižních státech Unie garanci pro zachování otrokářství naostrově. Byl to také americký jih, jehož politikové vtéto době podporovali program územní expanze Unie. Jejich bavlníkové plantáže rychle vyčerpávaly půdu ajižané tedy žádali rozšiřování USA dooblastí, kde bylo volné země dostatek. Tyto skupiny hospodářského apolitického života veSpojených státech stály také zaanexí Texasu aúzemními požadavky amerických emisarů povítězné válce sMexikem, jíž se ostatně někteří účastnili jako dobrovolníci vefunkci velitelů pluků zjižních států Unie. Guvernér státu Missouri John Quitman nejenže dovedl svůj regiment dohlavního města poražené země, ale sloužil zde poté jako velitel okupačních sil. Když pak hledali mluvčí kubánského anexionismu podporu pro své plány urůzných politiků veSpojených státech, obrátili se celkem logicky také naQuitmana anašli uněj velké pochopení.

Quitman nejen přislíbil pomoc, ale poradil, jak by anexe nejlépe dosáhli. Měli zvolit texaskou cestu. Nejdříve vyhlásí nezávislost, potom dostanou posily zúzemí USA, jež přivede osobně sám Quitman, anakonec požádají ovstup doUnie. Pokusy anexionistů orealizaci plánu však ztroskotaly. Nenašli podporu uoficiálních kruhů veSpojených státech, politikové veWashingtonu se obávali jak možných zahraničních komplikací, tak vlivu případné anexe narostoucí napětí vsamotné Unii mezi svobodným severem aotrokářským jihem. Když se pak anexionisté pokusili opakovaně oinvazi naostrov, neposkytlo jim místní obyvatelstvo žádnou pomoc. Poslední invazní pokus (roku1850) skončil naprostým krachem. Španělské oddíly zasáhly dřív, než stačila skupina anexionistů vedená Narcisem Lópezem Kubu zase opustit. Většina Lópezových mužů byla zajata apostavena před soud. Velitele odsoudili ktrestu smrti, další účastníky podniku kdlouholetému vězení. Jediným viditelným efektem Lópezových aktivit byl jeho prapor. Navrhl ho básník Teurbe Tolón, jeden zdemokratických anexionistů žijící vnewyorském exilu. Inspiroval se texaským vzorem, přičemž prapor se naKubě tak zalíbil, že zůstal kubánskou zástavou dodneška.

Zprávy opopravě Narcise Lópeze ajeho nejbližších spolupracovníků vyvolaly vNew Orleansu, odkud hlavní představitel anexionismu vyjížděl kesvým výpadům, vlnu protišpanělské nenávisti. Účastníci několikadenního protišpanělského pogromu požadovali vyhlášení války Španělsku, ale stímto požadavkem nemohli veWashingtonu uspět. Byli ovšem odhodláni naplnit Lópezovy cíle bez ohledu nasmrt hlavního protagonisty hnutí apřipravovali další akce. Federální úřední místa sledovala situaci najihu se znepokojením. Prezident Fillmore sice považoval Kubu zavelmi důležitou pro ekonomické astrategické zájmy Spojených států, ale vplánech narychlé připojení ostrova kUSA viděl akt ohrožující vztahy mezi jižními aseverními státy Unie. Proto se proti okamžité anásilné anexi rozhodně postavil.

IveWashingtonu však přitom existovala skupina politiků, kteří stále zvažovali co nejrychlejší začlenění Kuby doUnie. Ne však prostřednictvím anexionistické invaze, ale „civilizovanou“ koupí. Čekali jen nazměnu vBílém domě. Političtí komentátoři očekávali vítězství kandidáta demokratické strany Franklina Pierce, jehož podporoval vpředvolební kampani senátor Stephen Douglas, pomáhající osobně Lópezovi vjeho podnicích. Pierce skutečně zvítězil ajeho administrativa vyslala dodůležitých měst západní Evropy nové velvyslance, vevšech případech stoupence myšlenky připojení Kuby keSpojeným státům. DoLondýna odjel James Buchanan (budoucí americký prezident), doPaříže John Young Mason, doLisabonu John O´Sullivan, vázaný keKubě irodinnými pouty, adoMadridu Pierre Soulé, který posílal Lópezovi finanční příspěvky. Soulé začal sondovat možnosti vyjednávání okoupi cukrového ostrova, větší pozornost však musel věnovat posvém příjezdu naPyrenejský poloostrov řešení sporu poznamenávajícího negativně španělsko-americké vztahy. Nakonci února 1854 přístavní orgány vHavaně zabavily pro porušení předpisů náklad americké lodi Black Warrior amajitelé si stěžovali veWashingtonu. Prezident označil vezvláštním vyhlášení aféru zaprojev nepřátelské politiky Španělska vůči Spojeným státům aSoulé tlumočil umadridské vlády požadavek vyplacení náhrady postiženým. Tu sice později majitelé lodi skutečně dostali, ovšem až potom, co případ vztahy mezi Madridem aWashingtonem viditelně poškodil.

Izatěchto okolností Soulé zjišťoval, jak by se veŠpanělsku dívali naotázku prodeje Kuby. Vrozhovoru naministerstvu zahraničí uvedl sumu sto třicet milionů dolarů, ale ani tato natehdejší dobu závratná částka – Rusové vroce 1867 dostali odAmeričanů za Aljašku sedm apůl milionu – nic našpanělském odhodlání Kubu neprodat nezměnila. Státní tajemník Marcy tedy vyzval americké diplomaty vetřech západoevropských zemích – veFrancii, Británii aŠpanělsku –, aby se sešli anavrhli další postup Washingtonu votázce Kuby. Schůzka začala vOstende apokračovala vCáchách. Výsledek svého jednání předložili vyslanci vpodobě tzv. „ostendského manifestu“ koncipovaného pravděpodobně Soulém. Vdokumentu navrhovali, aby Spojené státy učinily Madridu ještě jednu nabídku nakoupi ostrova, vpřípadě odmítnutí mělo pak být použito kdosažení cíle všech prostředků.

Text dokumentu unikl doamerického tisku avzbudil vlnu odporu. Samozřejmě naprvním místě veŠpanělsku. Voficiálních prohlášeních zaznívalo opakovaně odmítnutí myšlenky naprodej Kuby, určené vesvé nerealizovatelné podobě hlavně pro domácí scénu. Madrid se Kuby nikdy nevzdá, vkrajním případě je odhodlán raději ostrov potopit. Značný odpor vzbudil ovšem „ostendský manifest“ také naseveru Spojených států. Pro kritiky otrokářského jihu byla situace jasná. Aristokratičtí majitelé plantáží aotroků jsou ochotni pro svoje zájmy zatáhnout celou Unii domezinárodního konfliktu. Marcy přijal se souhlasem jen první část dokumentu. Soulé dostal pokyn vznést vMadridu ještě jednou otázku prodeje. Očekávaným odmítnutím pak iniciativa Washingtonu vcelé záležitosti skončí avláda nebude jinou cestu kzískání Kuby vůbec zvažovat. Kritika ale neutichala aMarcy nakonec reagoval snečekanou razancí. Aby uklidnil veřejné mínění naseveru aznepokojené Španěly, odvolal Soulého zmadridského úřadu.

Vztahy mezi Washingtonem aMadridem se však příliš nezlepšily. Odpočátku roku 1855 je zatěžoval nový rozmach anexionismu apříprava další anexionistické expedice zúzemí Unie. Španělé plány odhalili aopakovaně si stěžovali načinnost stoupenců anexionismu najihu Spojených států. Když se jim pak podařilo zatknout naKubě hlavu spiknutí Ramóna Pintó, informoval ojeho popravě španělský vyslanec nejen americké ministerstvo zahraničních věcí, ale isamotného prezidenta.

VeSpojených státech začala vestejné době událostmi tzv. Krvácejícího Kansasu, faktické občanské války vtéto části země, otevřená konfrontace mezi severem ajihem. Různí dobrodruzi přitom nepřestávali snít ovelkém jihu, který by garantoval existenci otrokářství nejen naúzemí Spojených států, ale vcelém karibském regionu. Prakticky ovšem nepřicházely vúvahu žádné oficiální kroky Washingtonu, jež by madridská vláda mohla považovat zanebezpečné či dokonce nepřátelské pro své zájmy vAmerice nebo vTichomoří. Španělsko naopak mohlo podniknout vAmerice hned několik akcí, jimiž usilovalo alespoň očástečný návrat dopozic ztracených během válek zanezávislost kontinentu. Vedvou případech vyvíjela španělská diplomacie aktivity vzemích, označovaných Spojenými státy zamimořádné důležité pro americké zájmy. Vroce 1860 požádali dominikánští emisaři vMadridu vestrachu zhaitské intervence oobnovení koloniálního statutu vevýchodní části ostrova aŠpanělsko žádosti ochotně vyhovělo. Navenek si tím posílilo svoje pozice vkaribské oblasti.

Vroce 1861 pak Madrid podnikl další akci, která vzbudila velké znepokojení veWashingtonu. Společně sFrancií aBritánií intervenoval vzemi, jíž museli považovat vUSA zasféru svého svrchovaného zájmu – vMexiku. Tam skončila vroce 1860 tříletá občanská válka, vníž poražení konzervativci hledali během konfliktu sliberály Benita Juáreze podporu také ušpanělského kléru aaristokracie. Když pak vyhlásil Juárez vpolovině roku 1861 moratorium nasplácení zahraničního dluhu, využili evropští věřitelé situace apokusili se získat vzemi snesmírným nerostným bohatstvím, úrodnými oblastmi astrategicky významnou polohou postavení, které by jim umožnilo těžit zbohatství země avybudovat si základnu pro posilování politického vlivu vcelém regionu. Španělské jednotky obsadily vprosinci roku 1861 Veracruz apřipravily předpolí pro oddíly zFrancie aBritánie. Přestože politická situace vUSA paralyzovala zahraniční politiku vlády veWashingtonu, Američané proti intervenci formálně protestovali. Byla to však schopnost Juárezových vyjednavačů, která nakonec rozbila společný podnik evropských mocností, aŠpanělé sBrity Mexiko najaře 1862 opustili.

Mnohem větší prostor pro španělsko-americkou konfrontaci se však otevřel, vpřípadě Kuby, vroce 1868. Vtéto karibské kolonii sílily odpoloviny padesátých let hlasy umírněných kritiků koloniálního režimu volajících poreformách především vpolitické aekonomické oblasti. Kreolští statkáři aintelektuálové žádali alespoň podíl napolitické moci arozhodování vmístních záležitostech. Vekonomické sféře pak usilovali zejména omožnost přímého kontaktu se zahraničními partnery, což byla už vtéto době hlavně záležitost obchodních relací samerickými odběrateli kubánského cukru adodavateli průmyslového zboží ztováren severního souseda. Požadavky reformistů získaly vkubánské společnosti značnou podporu aMadrid nakonec ustavil zvláštní komisi kjednání oreformě koloniálního systému. Vroce 1867 oznámily úřady výsledky práce Informačního výboru, jak se komise nazývala úředně. Kubánské kreoly jimi neuspokojily aznechucení stoupenci reformismu hnutí opustili.

Nejradikálnější znich se vrátili khlavní myšlence Felixe Varely. Jedinou garancí prosperity ostrova měla být jeho nezávislost. Podle nejlepších tradic utvořili tajnou společnost, juntu, azačali spřádat plány nadosažení konečného cíle. Diskuse spiklenců postupovaly jen pomalu, akdyž už dospěly knějakému závěru, přišla sklizeň třtiny arealizaci plánů odsunula. Nakonec Španělé spiknutí odhalili aúčastníky komplotu pozatýkali. Ne však všechny. Carlose Manuela Céspeda varovali přátelé zkoloniální administrativy azatýkání tedy unikl. Nevyužil však pobytu nasvobodě kútěku dozahraničí. 12.října 1868 osvobodil svoje otroky aprovoláním zYary zahájil válku zanezávislost. Samozřejmě netušil, že válka bude trvat celých deset let, nedosáhne svého cíle aon sám se nedočká jejího konce, protože ho Španělé zajmou, odsoudí ksmrti apopraví. Přes neúspěch však měla válka pro kubánskou společnost značný význam. Vpartyzánských oddílech bojovaly vrůzných fázích konfliktu desítky tisíc lidí, objevili se legendární vůdci, ojejichž hrdinských činech kolovaly neuvěřitelné historiky, arodily se mýty, které se staly součástí vznikajícího národního vědomí. Boje přitom neprobíhaly nacelém území kolonie. Povstání propuklo vjejí východní části, kde byla vdruhé polovině šedesátých let ekonomická isociální situace nejkomplikovanější, aproto místní obyvatelstvo naslouchalo hlasům radikálů ochotněji než kreolové vestředu anazápadě ostrova. Ona střední azejména západní část kolonie přitom dokázala produkcí cukru, kávy atabáku pokrýt výpadek navýchodě, způsobený operacemi partyzánů plánovitě ničících plantáže icukrovary.

Koloniální správa zpočátku situaci podcenila adala povstání dost prostoru krozmachu, pak si však představitelé administrativy počínali racionálně apostupně pozice stoupenců nezávislosti oslabovali. Pošpatné zkušenosti splánem zničit partyzány masovým nasazením armády vevýchodní části ostrova – přírodní podmínky zde byly pro partyzánskou válku ideální aúplné zničení guerily by si vyžádalo nasazení obrovského počtu vojáků zaenormních nákladů – Španělé oddělili „zasažené“ oblasti od„zdravé“ části kolonie „příkopem“, linií opěrných bodů apevností. Zatouto hranicí se soustředili naochranu velkých měst ajejich komunikací, přičemž cílevědomě aúspěšně vystupovali proti snahám stoupenců nezávislosti dosáhnout uznání namezinárodním poli. Reprezentanti „Republiky vezbrani“, jak independentisté svůj fiktivní stát nazývali, přitom zpochopitelných důvodů usilovali dosáhnout zejména uznání Spojených států, kde žily tisíce Kubánců, politických uprchlíků, ale také lidí hledajících lepší ekonomické podmínky. Velká část znich finančně přispívala narealizaci myšlenky svobodného kubánského státu avýsledky sbírek ipravidelné příspěvky tvořily nemalé sumy využívané nanákup zbraní či zdravotnického materiálu pro partyzány vOriente. Především vefloridských přístavech tak čas odčasu najímali agenti stoupenců nezávislosti parníčky pro dopravu nákladů vojenského materiálu naostrůvky uvýchodních břehů Kuby, aby pak tyto pušky, revolvery amunice končily vrukách partyzánů.

Touto cestou pak partyzánům přicházely také posily. Někdy pocházely zřad kubánských emigrantů vUSA, jindy zřady sympatizantů zněkterých států Latinské Ameriky. Varmádě „Republiky vezbrani“ sloužila také řada Američanů. Prošli občanskou válkou Severu proti Jihu apojejím skončení si jen obtížně zvykali nanevojenské profese. Někteří zamířili poroce 1865 doMexika, kde partyzáni Benita Juáreze bojovali proti francouzské intervenci, další odešli koncem desetiletí naKubu. Nejdále, či nejvýše, to mezi nimi dotáhl Thomas Jordan, bývalý konfederační důstojník, který naKubě působil vefunkci náčelníka generálního štábu povstalecké armády. Španělští diplomaté veWashingtonu si vtěchto letech opakovaně stěžovali naamerickém ministerstvu zahraničních věcí. Poukazovali zejména načinnost různých výborů napodporu bojovníků zasvobodu Kuby. Ty pořádaly bez jakýchkoli překážek naúzemí USA svoje akce informačního charakteru, sbíraly peníze naboj proti španělské armádě naKubě, organizovaly výpravy zájemců ovstup dopartyzánských jednotek naostrov azprostředkovávaly kontakty pro americké novináře, kteří měli zájem seznámit se přímo namístě sprotagonisty boje zanezávislost. Maximálním úspěchem španělských zástupců veWashingtonu přitom bylo, když uspěli vesnaze pozastavit odeslání některých zásilek zbraní či posil pro partyzány. Přístavní orgány bránily lodím odplout jen proto, aby si osoby odpovědné zacelou akci našly přístav, vněmž by projevili úředníci větší pochopení pro myšlenku boje zasvobodu posledních území Ameriky ovládaných evropskými koloniálními metropolemi. Světším úspěchem se španělské vyslanectví setkalo při snaze zabránit uznání kubánských povstalců zabojující stranu, nebo dokonce reprezentaci nezávislého státu, třebaže zástupci „Republiky vezbrani“ měli veWashingtonu velmi dobré kontakty inavzdory tomu, že některá opatření koloniální administrativy ašpanělské armády naKubě vyvolávala vUSA velké pobouření isympatie veřejnosti skubánskými independentisty.

Protišpanělská vystoupení tisku, veřejnosti avmenší míře inaúředních místech dosáhla vrcholu napodzim roku 1873 vsouvislosti stzv. případem Virginius, kdy část amerických novin dokonce psala omožné válce mezi Spojenými státy aŠpanělskem. Washington by tak mohl, či dokonce měl reagovat nasmrt několika amerických námořníků popravených Španěly zapašování zbraní naKubu. Aféra dosáhla mimořádného rozměru ačást historiků ji dokonce považuje zajeden znejvětších problémů, jež musela americká diplomacie řešit během prezidentského období Simpsona Ulyssese Granta.

Loď Virginius měla pohnutou historii sama osobě. Postavili ji zaamerické občanské války veskotských loděnicích Clyde pro Konfederaci, aby podobně jako další plavidla narušovala blokádu jižních přístavů unionistickým válečným námořnictvem. Majitelé požadovali naloděnicích utohoto typu lodí především rychlost, pohon obstarávala zpravidla kombinace páry aplachet. Parní stroj nepoháněl šroub, ale kolesa výhodná při manévrování uprovizorních mol zapadlých přístavů či přímo navolném pobřeží. Tonáž necelých pěti set tun při délce šedesáti metrů představovala pro tuto třídu plavidel více méně standard, parník přežil válku avroce 1865 ho vMobile ukořistili vítězové. Stal se majetkem americké vlády, ale ta si sním dlouho nevěděla rady. Až popěti letech našli pro parník kupce. Najaře roku 1870 oněj projevili zájem Kubánci hledající vhodné plavidlo pro přepravu lidí aválečného materiálu ze Spojených států izkaribských přístavů napobřeží východní části povstalé kolonie. Jednání nakonec vedla delegace „Republiky vezbrani“, vníž měl hlavní slovo Manuel Quesada, zeť Carlose Manuela de Céspeda. Američtí přátelé znewyorské plavební společnosti mu poskytli všechny informace oplavidle kotvícím vewashingtonském námořním arzenálu. Parník by svými parametry dobře vyhovoval potřebám přepravy kontrabandu naostrov, naněmž povstalci trvale nekontrolovali žádný zpřístavů. Zapeníze jednoho znejbohatších kubánských spolků vUSA, Kubánské junty vNew Yorku aspomocí dalšího amerického sympatizanta sbojem Kuby zasvobodu Johna F.Pattersona, figurujícího vcelé záležitosti jako kupec parníku, Kubánci plavidlo zanecelých deset tisíc dolarů skutečně získali. Formálně pouze donájmu, veskutečnosti však vnásledujících letech Pattersona vůbec neinformovali, kde loď pluje ajaký náklad převáží. Nájemci nechali parník upravit adali mu jméno Virginius, pod nímž potom křižoval tři roky karibskou oblastí apůsobil nemalé problémy diplomacii Spojených států.

Virginius střídavě operoval pod vlajkou Spojených států astarou vlajkou Narcisa Lópeze, jíž přijala jako svoji zástavu také „Republika vezbrani“. Španělští konzulové vkaribských přístavech upozorňovali napodivný náklad, jenž Virginius naJamajce, Haiti, vKolumbii či jinde nakládal aameričtí konzulové odmítali tvrzení, že by loď měla se Spojenými státy vůbec co společného. Španělé usilovali ozadržení nenáviděného plavidla vmezinárodních vodách, ale tady prokázala posádka své schopnosti aVirginius svou rychlost. Španělské válečné lodi pronásledovaly protivníka dlouho bez úspěchu. Blízko cíle dospěly až včervnu roku 1873. Parní stroj namáhaný při honičkách se španělskými fregatami nasamou hranici únosnosti už nutně potřeboval revizi akapitán natéto plavbě, bývalý konfederační námořní důstojník Joseph Fry, zakotvil vColónu napanamské šíji, aby zde nechal provést nezbytnou opravu. Colón nebyl náhodnou volbou. Město mělo vregionu zcela specifické postavení. Stálo sice naúzemí Kolumbie, ale postavili ho severoameričtí zaměstnanci společnosti Williama Aspinwalla. Tento železniční podnikatel vybudoval vletech 1850–1856 první trať spojující Tichý aAtlantský oceán naamerické pevnině. Nesloužila pochopitelně místním Indiánům amesticům, ale především lidem mířícím zvýchodního pobřeží Spojených států do„zlatonosné“ Kalifornie.

Odroku 1856 byla tedy panamská dráha vůbec nejvýnosnější železnicí nasvětě všech dob aColón byl prakticky pouze jejím nádražím. Veměstě žili skoro výlučně občané Spojených států ajak železniční společnost, tak dílny vpřístavu disponovaly nejmodernější technikou pro opravy parních strojů nalokomotivách ilodích. Navíc zde nepřetržitě kotvila alespoň jedna válečná loď amerického námořnictva aposádka Virginiusu se tak mohla cítit bezpečná před eventuální nežádoucí pozorností vojenských plavidel španělské monarchie. Vcolónském přístavu spatřila služba naVirginiusu skutečně loď svlajkou pruhů ahvězd nastožáru. Kapitán dělového člunu USS Kansas také zasáhl vokamžiku, kdy se výsadek španělské válečné lodi Bazan pokusil Virginius obsadit. Oznámil, že nepřipustí, aby majetek amerického občana padl docizích rukou aumožnil Virginiusu útěk. Parník dosáhl bez problémů břehů Jamajky, kde čekala vpolovině října napřepravu naKubu další skupina stoupenců nezávislosti svelkým množstvím vojenského materiálu. Ze Spojených států přijel naJamajku generál Bernabé Varona se svými spolupracovníky, podplukovníky Agustinem Santa Rosou aJesúsem del Sol. Největší pozornost však vzbuzoval naJamajce Pedro de Céspedes, mladší bratr Manuela, autora provolání zYary apozději prezidenta „Republiky vezbrani“. Posádku Virginiusu tvořili při této plavbě většinou Američané, mezi nimi generál unionistické armády zobčanské války William Ryan.

Povyplutí zJamajky nezamířil Virginus přímo keKubě, ale zastavil nakrátko naHaiti. Tady měli stoupenci kubánské nezávislosti připraven další cenný náklad: tři sta moderních remingtonek se stovkou nábojů pro každou zbraň, kromě toho sypaný střelný prach amačety, ale také boty pro příslušníky povstalecké armády. Plně naložená loď pak nabrala kurz kekubánskému pobřeží, kněmuž doplula zazcela jiných podmínek, než její posádka předpokládala. 30.října ji objevila ještě vmezinárodních vodách nedaleko guantanámského zálivu španělská korveta Tornado, postavená podivným řízením osudu vestejných loděnicích jako Virginius azačala povstalecké plavidlo pronásledovat. Přetížený parní stroj prchající lodi utrpěl další vážné škody ajeho výkon rychle klesal, až nakonec Virginius úplně zastavil. Španělé pak plavidlo obsadili aspočítali zadržené. Posádku tvořilo dvaapadesát lidí, část znich byli američtí či britští námořníci. Kromě toho plulo naparníku 103 cestujících, zvelké většiny kubánských stoupenců nezávislosti (někteří znich však samerickými pasy), kteří se chtěli připojit kpartyzánům naostrově. Už při první prohlídce zjistili důstojníci zTornada, že dokumenty plavidla odpovídají vlajce, pod níž byl Virginius zadržen, tedy vlajce americké. Poněkud překvapivě nenalezli napalubě ani vpodpalubí žádný kompromitující náklad, posádka acestující stačili během pronásledování naházet zbraně istřelivo domoře.

Posádka španělských námořníků pak Virginius dopravila dovojenského přístavu vSantiagu, kde vojenský velitel města, generál Juan N.Burriel, ustavil válečný soud. Jeho jednání nebylo dlouhé avýsledek odpovídal očekávání. Rozsudky předznamenalo už zjišťování totožnosti všech zadržených. Učtyřech Španělé zjistili, že byli odsouzeni ksmrti in absencia zarůzné činy proti španělské moci naKubě při jednom zprocesů vroce 1871 aBurriel dal okamžitě příkaz kvykonání starých soudních rozhodnutí. 4.listopadu vyvedli vojáci zarozbřesku zcel Céspeda, Varonu, Ryana adel Sola. Salva popravčí čety pak prozradila jejich druhům, co čeká snejvětší pravděpodobností zanedlouho také je samé. Otři dny později skutečně stanul před ústími hlavní pušek Fry adalších šestatřicet mužů, mezi nimi několik amerických abritských občanů. Dalším odsouzeným zachránil životy rozhodný zákrok kapitána britské válečné lodi Niobe Lambtona Lorraina. Kapitán byl mužem nasvém místě apozději jej čekalo povýšení došlechtického stavu. Zavelel kvyplutí zJamajky ihned potom, co jej informovali ozadržení Virginiusu vmezinárodních vodách; podle dobového tisku vyrazila Niobe zpřístavu tak rychle, že nechala namolu několik mužů posádky. Sotva pak zakotvila 7.listopadu vkubánském přístavu, zpravil místní britský konzul důstojníky opopravě poddaných britské koruny. Kapitán pak vstoupil svelitelem města dopísemného anakonec osobního kontaktu. Kategoricky přitom požadoval zastavení poprav, ale Burriel odpověděl spovýšenou rozhodností. Nenechá se zastrašovat odnikoho, tím méně odbritského kapitána. Ten ovšem dále nemluvil, ale jednal. Vydal rozkaz zakotvit Niobe tak, aby mohla zamířit naměsto všechna děla. Vpřípadě dalších poprav, sdělil potom Lorraine prostřednictvím konzula Burrielovi, začnou kanony jeho lodi ostřelovat druhé největší město kolonie.

Pod touto hrozbou nechal Burriel popravy zastavit aotevřel prostor pro diplomatické uzavření případu. Britský konzul hovořil omožném finančním vyrovnání, ale veSpojených státech panovala válečnická nálada. Tisk požadoval krvavou odplatu zasmrt amerických občanů astaří přátelé ispolubojovníci doporučovali americkému prezidentovi, ještě nedávno mimořádně úspěšnému vojákovi, aby se Španěly jednal stejně jako snepřáteli zobčanské války. Grant zde proslul během kontaktů skonfederačními protivníky zcela jednoznačnými postoji. Jediné, očem byl ochoten se snimi vůbec bavit, byla bezpodmínečná kapitulace, což mu vyneslo svým způsobem čestnou přezdívku „Bezpodmínečný Grant“. Španělsko-americké vztahy dále zhoršovala vyjádření vyslance Washingtonu vMadridu Daniela Sicklese. Bývalý unionistický generál zůstával víc vojákem než diplomatem anavíc projevoval žalostný nedostatek pochopení pro velmi komplikovanou politickou situaci veŠpanělsku, kde republikánská vláda čelila hrozbě občanské války ze strany nespokojených monarchistů. Jednání okonfliktu tak probíhalo veWashingtonu pod velkým tlakem abez obratného zprostředkování britského vyslance Thortona by patrně skončilo krachem. Velkou zásluhu navyřešení konfliktu měl také španělský vyslanec Polo, který udělal naamerického ministra zahraničních věcí Fishe velký dojem už při prvním setkání bezvadnou angličtinou astejně znamenitým vystupováním.

Byl to také Thorton aPolo, snimiž Fish vstoupil dokontaktu hned potom, co ho novináři apak havanský konzul informovali opopravě první skupiny zajatců. SThortonem hovořil především ovčasném zásahu kapitána Niobe, Polovi se svěřil se svými obavami zreakce americké veřejnosti napopravu amerických občanů. Probíral pak svyslancem otázku místa, kde byla loď zastavena – zda vešpanělských nebo mezinárodních vodách –, avlajky, již nesla vdobě zadržení. Fish si vtéto souvislosti zapsal dopečlivě vedeného deníku: „…nebyl jsem ochoten přiznat Španělům právo zasáhnout vmezinárodních vodách, byť by celá honička začala už vevodách španělských.“ Co se pak vlajky týče, ministr avyslanec si patrně rozuměli. „Byl přesvědčen, že Virginius užíval americkou zástavu neoprávněně ajá ho důvěrně požádal, zda by mi mohl vtomto bodu obstarat nějaké informace, sčímž ochotně souhlasil.“ Státní tajemník vyjadřoval vdeníku značné obavy zvlivu událostí navztah mezi USA arepublikánskou vládou veŠpanělsku. Shrnul potom diskuse sdiplomaty při zasedání kabinetu aviděl vpřípadu potvrzení svého staršího názoru. Situaci naKubě ovlivnilo podstatným způsobem soustavné štvaní Španělského kasina, instituce sdružující militantní stoupence tvrdé politiky metropole vkolonii, avůdců dobrovolníků. Jejich oddíly zasebou měly dvacetiletou existenci asdružovaly nejradikálnější odpůrce každé změny vkolonii. Jejich počínání vyhnalo vuplynulých letech zcenter kreolského kulturního aekonomického života desítky reprezentantů kreolské společnosti, jejichž paláce byly vydrancovány rozzuřeným davem. Nadobrovolnických akcích zněly nenávistné projevy vůči Spojeným státům, výhrůžky kubánským kreolům ačasto také kritické poznámky naadresu metropolitních ikoloniálních úřadů, protože postupovaly podle dobrovolníků vůči nepřátelům Španělska příliš mírně. Nejenže politiku koloniálních úřadů léta ovlivňovaly, soudil Fish, ale teď fakticky držely moc vhlavním městě kolonie. Aco doporučoval zadaného stavu věcí druhý muž výkonné moci americké Unie? „Radil jsem neformulovat žádné rozhodnutí předtím, než španělská vláda bude schopná přijmout nějaká opatření vevěci amerického majetku naostrově…“

Fishe pak 11.listopadu nečekalo jen zasedání kabinetu apřijetí španělského abritského vyslance. Hovořil také sministrem válečného námořnictva Georgem Robesonem. Shodou okolností sním mluvil oSantiagu už před dvěma dny. Žádal jej tehdy, aby urychleně poslal docentra provincie zasažené povstáním americkou válečnou loď aprezentoval tak místní veřejnosti zájem Spojených států naochraně stability amíru alespoň vhlavním městě provincie, když už venkov prakticky ovládaly skupiny guerily. Robeson státnímu tajemníkovi sdělil, že příslušné plavidlo mělo odjíždět zjeho rozkazu znewyorského přístavu doSantiaga následující den sranním odlivem aoba muži ještě stačili připravit pro kapitána nejnovější informace apokyny. Fish odcházel zmininistertva sjednoznačným ujištěním jeho šéfa. Vojenské námořnictvo může vyslat keKubě během velmi krátké doby hned několik obrněnců, monitorů schopných operací vpobřežních vodách apřipravených nakaždou eventualitu. Už při návratu dovlastního úřadu přemýšlel nad textem telegramu pro Sicklese doMadridu. Měl si připravit co nejrozhodnější vystoupení naministerstvu zahraničních věcí. Pokud by došly potvrzení zprávy přicházející zHavany, měl vMadridu protestovat nejen jménem americké vlády, „ale celé civilizace ahumanity proti tak brutálnímu, barbarskému aurážlivému aktu“. AŠpanělsko „bude muset nahradit všechny škody apříkoří, jichž se dopustilo naamerických občanech avlajce“. Zároveň však vyslance upozornil naněkteré podezřelé skutečnosti. Existovala vážná podezření, že americké dokumenty ani použítí americké vlajky nebyly vpřípadě Virginiusu zcela vpořádku avelvyslanec měl brát tuto skutečnost při svých rozhovorech se Španěly vúvahu abýt tedy vesvých vyjádřeních zatím uměřený.

Uměřenost však nikdo nepožadoval poamerickém tisku amístních politicích. Kritikové španělského kolonialismu svolávali veřejná shromáždění, nanichž požadovali pomoc americké vlády pro kubánské vlastence. Tázali se, proč už americké válečné lodi neostřelovaly Havanu aSantiago, avyjadřovali naději, že vyslanec vMadridu už zajistil odškodnění pro rodiny Američanů, obětí barbarských evropských zvyků. Novináři zatím spekulovali nad stavem americké válečné maríny apevností napobřeží Unie. Ty budou chránit občany Spojených států vnadcházející válce se Španělskem před útoky španělských eskader. Noviny, které ještě před několika týdny kritizovaly výdaje naarmádu aválečné námořnictvo, vznášely stejnou otázku. Proč musí ozbrojené síly Unie stále zápasit snedostatkem finančních prostředků? Myslí si snad politikové veWashingtonu, že těch pár milionů dolarů, jež milostivě přidělí nastavbu nových lodí, postačuje vezbrojních závodech sEvropou, hledící lačně kbohatému americkému kontinentu? Kestupňování protišpanělské hysterie přispívaly zprávy ze Španělska. Místo, aby španělský stát aspolečnost pociťovaly stud zaodsouzeníhodný čin úřadů vSantiagu anad politikou naKubě vůbec, velebí Španělé námořníky zTornada ahrozí osudem posádky Virginiusu všem, kdo podpoří pokus vytrhnout Kubu ztěla španělského státu. Vykřikují nadávky před americkým vyslanectvím vMadridu, kde dokonce vjedné chvíli existovalo vážné nebezpečí vyplenění rozhořčeným davem.

Přestože spekulace onevyhnutelnosti války zněly prakticky neustále aze všech vrstev společnosti, váleční jestřábi nakonec nedosáhli svého. Ameriku totiž vroce 1873 nezaměstnával jen případ Virginius. Zemi zachvátila těžká hospodářská krize se zničujícími důsledky pro stovky podniků adesítky tisíc farmářů. Tisk proto nepsal jen opopravách vSantiagu, ale také ozavírání bank, úpadku obchodníků alikvidaci továren. Když tedy pominul šok zprvních depeší amerického konzula vHavaně anovinových zpráv, začala vlna hysterie pozvolna opadat. Před ministerstvem zahraničí však vyvstal další problém. Diplomaté některých latinskoamerických zemí sympatizujících sbojem kubánských stoupenců independentismu adresovali státnímu departmentu veWashingtonu konkrétní dotaz: nakolik změní incident americkou politiku vůči „Republice vezbrani“? Uznají ji Američané zabojující stranu? Fish ktomu neviděl důvod, povstalci nedokázali rozšířit boje nacelé území kolonie aministra více zajímaly podmínky urovnání případu Virginius. Když předložil svůj návrh nanáhradu škod amorální satisfakci zaútok naamerickou vlajku vpolovině listopadu Grantovi, měl prezident jen jednu výhradu: „Španělsko musí potrestat důstojníky zodpovědné zaobsazení lodi apopravu pasažérů.“ Svojáckou rázností také požadoval plán pro případ, že Španělé americké podmínky odmítnou: „Dáme jim dvanáct dní apak nezbude nic jiného než vynutit právo silou.“

Vláda proto projednávala přípravu válečných operací. Ministr Robeson měl jisté pochyby ohledně finančních prostředků nasoustředění dostupných plavidel naFloridě, prezident sFishem jej však ujišťovali, že Kongres potřebné prostředky jistě uvolní. Velitel západoindické flotily kontradmirál Scott mohl zatěchto okolností počítat spěti obrněnými monitory, dvanácti dřevěnými vojenskými plavidly adevíti zásobovacími loděmi vyslaných doKey Westu sbunkry plnými uhlí. Protože válka neměla být vedena pouze namoři, ale ivysazením invazních oddílů naKubě, obdrželi armádní velitelé rozkaz soustředit jednotky pro plánovanou operaci vpevnostech napobřeží Floridy, zejména veFort Jefferson aFort Monroe, tak, aby během několika týdnů mohli vyslat naKubu desítky tisíc vojáků. Americké politické kruhy diskutovaly odalším osudu Kuby. Někteří politici zvažovali podmínky společné akce velmocí aoptimisté dokonce hovořili omožnosti nejpřijatelnějšího řešení, kdy by Španělsko rezignovalo navlastnictví kolonie samo. Vyslovovali naději, že si napřípadu Virginius uvědomí neschopnost metropole Kubu racionálně spravovat avyvodí ztoho příslušné důsledky.

Vtěchto napjatých okamžicích si Sickles trochu napravil reputaci. Vrozhovoru sministrem José Carvajalem projevil nezvyklou uměřenost, odškodnění kategoricky nevyžadoval ajen zmínil očekávání své vlády, že Španělsko přijde svlastní iniciativou. Stejně umírněně si počínal vrozhovoru spředsedou vlády Emiliem Castelarem. Naneštěstí pak vše přílišnou horlivostí pokazil. Nenechal svým partnerům vrozhovoru čas reagovat nasvá umírněná slova zosobního jednání, ale poslal Carvajalovi písemnou nótu, kde použil výrazy zFishova telegramu – „vraždění, řezničina abarbarství“. Ministr sice mylně přisuzoval nediplomatické formulace Sicklesovi, ale jeho odpověď si snótou příliš nezadala, nikoli veslovníku, ale vtónu. Rozhodně odmítl nejen tón, ale iobsah Sicklesovy nóty. Když zapochyboval, že vyslanec vůbec věrně tlumočil stanovisko svého ministerstva, upřel Spojeným státům právo se kakcím španělských institucí vyjadřovat vjiném slovníku, než používá samo Španělsko, tím spíš, že ani ministerstvo veWashingtonu ani americký vyslanec vMadridu nemají dostatek informací, aby mohli případ Virginius seriózně posoudit. Závěr už adresoval jen Sicklesovi. Škoda, že pan vyslanec nerespektoval vlastních slov anevyčkal španělské akce, která bude plně odpovídat nejen španělskému, ale imezinárodnímu právu.

Sickles si Carvajalovu odpověď přečetl avzplál spravedlivým hněvem. Fishův pokyn nepřekroutil, psal vdalší nótě, použil stejných slov jako ministr zahraničí apředal vdoslovné podobě názor vlády Spojených států naŠpanělsko ajeho politiku naKubě. Kjejímu odsouzení není třeba znát všechny podrobnosti případu Virginius, je dost nelidská abarbarská sama osobě. Když odeslal svoji nótu, začal psát zprávu pro ministerstvo apak spěchal znovu keCarvajalovi, aby mu odevzdal Fishovo ultimátum. Španělsko reagovalo sice odmítavě, ale svým způsobem nadějně. Označilo dvanáctidenní lhůtu zapříliš krátkou pro seriózní vyšetřování. „Španělsko nemůže rozhodovat oomluvě zaurážku americké vlajky, aniž by si bylo jisto, že ktakové urážce vůbec došlo.“ Sickles ovšem považoval text nejen zanaprosto nedostatečný, ale zafaktické odmítnutí oprávněných amerických požadavků. Vdoprovodném telegramu proto navrhoval dále nečekat, „uzavřít toto vyslanectví, odjet doValencie aodtud doFrancie“. Vnásledující zprávě pak popisoval nepřátelskou atmosféru vMadridu. „Veřejné mínění je tu ostře proti Spojeným státům atomuto úřadu. Tisk je zběsilý aplný nadávek, doporučuje vládě, aby mne vyhostila. Včera večer se tu dokonce shromáždil dav, aby zaútočil naúřad avyraboval ho, místní autority však nakonec zasáhly aklid byl zachován.“

Osmnáctého listopadu pak došlo kobratu. Španělsko navrhlo Spojeným státům, aby jednání oincidentu probíhala jenom veWashingtonu, přičemž Polo musí mít dost času naverifikaci fakt. Předpokládalo přitom vyjednávání obou stran nazákladě vzájemných dohod amezinárodního práva. Navýsledcích šetření bude záviset další postup španělských úřadů vevěci satisfakcí pro poškozené aeventuálních trestů pro viníky incidentu. Fish se nad přijetím návrhu dlouho nerozmýšlel. Ztelegramů, jež mu posílal Sickles zMadridu, cítil osobní napětí mezi vyslancem aCarvajalem, některé texty navíc evidentně utrpěly přenosem podmořským kabelem. VeWashingtonu pak mohl sám okamžitě reagovat nakaždou novou informaci bez jakéhokoliv šumu působeného prostředníkem. Státní tajemník navíc udělal dobrou zkušenost sPolem, jehož kvality diplomatické alidské oceňoval opakovaně vesvém soukromém deníku. Vztah Fish – Polo tak měl výrazně jinou podobu než vztahy mezi Sicklesem aCarvajalem, kde převládala nedůvěra či dokonce nepřátelství. Zatímco Carvajalovi biografové často zmiňovali jeho impulzivnost aSicklesovo nediplomatické chování avystupování kritizovali už současníci, jak Fish, tak Polo jsou pro historiky příkladem rozvahy asebekázně. Oba také opakovaně prokázali zájem nadobrých španělsko-amerických vztazích adělali osobně vše pro to, aby se třecí plocha vpřípadě Kuby nezměnila vjedinou dimenzi relací. Třebaže přirozeně hájili vpřípadě karibského ostrova zájmy svých států, uvědomovali si slabost vlastních pozic, přičemž lze jen těžko hledat lepší potvrzení tohoto konstatování než právě incident sVirginiusem.

Už sdokumenty lodi nebylo evidentně něco vpořádku, stejně jako sdvěma vlajkami, které loď střídavě používala. Americká reprezentace přitom oficiálně vycházela zbezchybnosti palubních dokladů. Právě během zjišťování, jak probíhalo zadržení lodi, dostal Fish zprávu odamerického konzula naJamajce. Vdeníku si ktomu poznamenal: „Pearne, konzul vKingstonu, volal naministerstvo aběhem hovoru opřípadu Virginius potvrdil, že všechny papíry jsou vpořádku aže skutečně uznal Fryeovy kapitánské pravomoci, když se jich vzdal Williams. Namoji otázku, proč to udělal, odpověděl, že to bylo vpřísném souladu skonzulárními předpisy anapožadavek majitelů plavidla – dokonce řekl, že tak odmítl učinit, dokud to najeho výzvu pan Quesada neudělal jak verbálně, tak písemně. Zeptal jsem se ho, zda je tedy pan Quesada majitelem aon odpověděl, že to tak přinejmenším vypadá. Když jsem mu připomněl, že loď je registrována najméno Patterson, jen poznamenal: ‚Tak to tedy bylo. To mne vůbec nenapadlo, kdybych si nato vzpomněl, nikdy bych změnu neregistroval.‘“

Patnáctého listopadu sice ještě Fish nevěděl, kjakému výsledku dojde soud při jednání ovlastnictví plavidla, nicméně samozřejmě znal Quesadovo jméno jako jméno jednoho zpředstavitelů Kubánské junty vNew Yorku apociťoval neklid oto větší, že si kpřípadu vyžadovali stanoviska právníků novináři, hledající unich podporu pro své protišpanělské štvaní. Někdy ji dostali apak samozřejmě snadšením citovali. Nicméně vUSA existovala svoboda tisku islova adoba, kdy se ani velká autorita neodváží prezentovat jasně aveřejně názor, který by odporoval většinovému tónu udávanému politicky korektními listy, byla daleko. 20.listopadu tak přinesly seriózní noviny Nation vpodstatě odbornou studii váženého právníka, člena advokátní komory Johna Nortona Pomeroye. Uznávaná autorita namezinárodní právo sledovala případ Virginius podle anglosaského práva sodkazem naprecendent. Odkazoval napřípad sesterské lodi Virginiusu zobčanské války, kdy vztahy mezi Británií aUSA poškozovaly aktivity konfederačních lodí narušujících blokádu. Měly často stejně pochybné papíry jako Virginius aplavily se také pod různými vlajkami, což americké úřady tvrdě kritizovaly. Protože tyto lodi často postavily loděnice vBritánii, vystavily ony pochybné dokumenty aopatřily pro plavidla ineutrální britskou vlajku, nepřestával si zástupce Washingtonu ubritského dvora stěžovat natuto nepřijatelnou praxi. Norton Pomeroy však nezůstal učlánku pro Nation.

Dne 21.listopadu napsal osobní dopis státnímu tajemníkovi. Upozorňoval vněm nanebezpečí znevěrohodnění nejen americké zahraniční politiky, ale také respektu vůči právu veSpojených státech, pokud bude vláda postupovat nyní jinak než vpřípadě konfederačních válečných lodí. Zvlášť zmínil případ Alabamy, nejslavnějšího zkonfederačních plavidel. Postavili ho shodou okolností také vClyde ajeho činnost přivedla Unii aBritánii až napokraj přerušení diplomatických styků. Když americké válečné lodi nakonec Alabamu vmezinárodních vodách potopily, vítal unionistický tisk úspěch jako jeden znejvětších okamžiků celé občanské války. Zkušený právník odkazoval nawashingtonskou dohodu mezi Británií aUSA zroku 1871, vníž formulovali signatáři kromě článků okanadských hranicích aparagrafů osporech zdoby občanské války, spojených mimo jiné právě skonfederačními kaperskými loděmi, iněkolik obecných článků sširším dopadem namezinárodní právo. Pokud to pak vpřípadě Virginiusu měla být washingtonská vláda, která tyto obecné články nevezme vpotaz, nebylo třeba dokument složitě dojednávat apodepisovat. Fish byl ochoten všechny argumenty respektovat tím spíš, že Polo projevoval ochotu opřípadu diskutovat astátnímu tajemníkovi doručili navíc čerstvou zprávu agentury Associated Press. Španělská vláda měla podle ní velký zájem na„uspokojivém ačestném“ vyřešení konfliktu sWashingtonem, přičemž jedinou nepřekročitelnou podmínkou bylo zachování integrity území republiky, jinak řečeno, nebyla ochotna vzdát se zažádných okolností Kuby.

Zatěchto okolností existovalo vlastně jediné nebezpečí. Co bude následovat, pokud „Bezpodmínečný Grant“ neustoupí odšibeničního termínu stanoveného navyřešení případu? Fish také skutečně 18.listopadu vdeníku zaznamenal Grantovu reakci nasvoji úvahu, zda by nebylo rozumné odložit datum Sicklesova odjezdu zMadridu, jestliže by jednání jevilo nadějné perspektivy. Grant odpověděl odkazem nastávající politiku stálých odkladů, oníž hovořil snemalým despektem. Fish si však stál nasvém, upozorňoval nakomplikovanost případu ajako trumf pak použil informace zrozhovoru samerickým konzulem naJamajce. Ani to však Granta nepřesvědčilo, ale nakonec změnu svého názoru nevyloučil. Do26.listopadu zbýval ještě celý týden abylo tedy dost času naeventuální prodloužení termínu. Fish přisuzoval Grantův tvrdý postup vůči Španělsku jeho kontaktům svojáky, kteří měli kválce jiný postoj než civilové. Část americké společnosti přitom nepovažovala Granta zanic lepšího, než byli další reprezentanti důstojnického sboru americké armády, či dokonce armáda jako celek. Označovala ho zanotorického opilce, požívajícího neoprávněně pověst strůjce vítězství Unie vobčanské válce. Početní novináři aintelektuálové velkých východních měst nepřestávali zpochybňovat Grantovu schopnost vystupovat přiměřeně postavení hlavy státu či proniknout dojemných fines moderní aklasické kultury azůstával pro ně barbarem. Někteří znich uznali zdráhavě svůj omyl až poté, co bývalý prezident vroce 1885 zemřel. Jen několik dní povydání pamětí, označovaných dodneška americkou literární kritikou zajedno znejlepších děl tohoto žánru, které bylo vAmerice kdy publikováno.

Fish vroce 1873 kritické názory naGranta patrně sdílel. Vyplývá to alespoň zreakce nadopis Bancrofta Davise, vněmž tento úředník naministerstvu zahraničí informoval svého nadřízeného ovyjádřeních generála Denta kpřípadu Virginius. Psal nejen ogenerálových názorech, ale také ostavu, vněmž tyto názory vevlaku zWashingtonu doJersey prezentoval. „Mezi pasažéry byl generál Dent, který nastoupil veWashingtonu už tak opilý, že nemohl ani mluvit aopouštěl vlak tak zřízený, že se motal celým nádražím až kečlunu. Pil jeden drink zadruhým vpřední části našeho vozu, kde trávil celý den, ale když jsme přijeli někam kBaltimoru, vynořil se azačal vyzvídat. … ‚Co děláte sVirginiusem?‘ … já jsem mu odpověděl: ‚Nevím, generále, to je věc mých nadřízených‘ apokusil jsem se změnit téma konverzace. On se ale stále držel svého. ‚Rozumím Vám, raději nic nevíte – to je také docela vpořádku – ale já otom vím vše. Byl jsem vevedlejší místnosti, když se minule sešla vláda, aslyšel jsem všechno, co se tam povídalo. Adoufám, že uděláme něco jiného. Že budu poslán se svojí baterií najih. Nechtěl bych nic jiného než vrhnout se napevnost Moro.‘“ Fish ktomu přičinil jen výmluvnou poznámku. „Tento malý případ nahlédnutí klíčovou dírkou vysvětluje mnohé. Co je to kolem ‚někoho‘ zaodpornou bandu! Opilci, hlupáci, lháři, korupčníci, vylízané palice. Ah! Atoho ‚někoho‘ ovládá takovéto okolí.“

Zcela vjiném duchu než diskuse sGrantem probíhaly debaty sPolem. Den poté, co Grant vyjádřil přece jen trochu nadějnější postoj votázce prodloužení lhůty pro španělskou odpověď, Polo aFish znovu dlouze diskutovali. Vyslanec opakovaně zmiňoval falešné papíry lodi, aprotože Fish choval pozprávě konzula zKingstonu vážné obavy opravdivosti Španělových tvrzení, navrhl šalamounské řešení. Španělsko by mohlo prohlásit, že považovalo dokumenty Virginiusu zafalešné stejně jako vlajku, pod níž loď plula, omluvilo by se zaomyl, vrátilo plavidlo avzdalo čest poškozené vlajce. Generál Burriel ovšem musí nést následky svého brutálního počínání avšichni zajatci musí být propuštěni. Polo radu sice vyslechl, ale nijak nereagoval. Napozvání ministerstva hned příští den však odpověděl kladně acelý týden probíhal veznamení schůzek Fishe sPolem; vyslanec někdy přicházel naministerstvo ivíckrát denně. Navrhl mimo jiné možnost arbitráže, ale Fish odmítl tak rozhodně, že se ověci dále nemluvilo. Polo informoval samozřejmě oprůběhu jednání Madrid. Upozorňoval přitom najedné straně nazájem části americké politické scény na„čestném apřátelském řešení“, nadruhé straně najiné problémy, jež americko-španělské vztahy zatěžují ajednání oVirginiusu poškozují. Podvacátém listopadu začaly jevit obě strany stále větší ochotu krychlému řešení sporu. Grant už netrval napůvodním datu, kněmuž Američané požadovali splnění svých požadavků, aPolo naznačil Fishovi, že vláda vMadridu vážně zvažuje všechny body dohody, jež považují Američané zazásadní. Navíc Spojené státy získaly příslib Británie, že pomůže při řešení sporu. Britové se sice nezúčastnili španělsko-amerického jednání přímo, ale protože mezi popravenými byli také britští členové posádky, jednali oincidentu rovněž britští ašpanělští emisaři. Už vzhledem kbritsko-španělským vztahům bylo odpočátku jasné, že Španělsko vyplatí nějaké kompenzace, atento fakt oslaboval přirozeně vyjednávací pozice Madridu při jednání sWashingtonem.

Nazasedání americké vlády 25.listopadu sice Fishovi nachvíli zatrnulo, to když prezident Fishe požádal, aby poslal Sicklesovi telegram. Následující den si měl vyžádat naministerstvu zahraničních věcí vMadridu svůj pas aopustit zemi. Dřív než to stačil Fish učinit, udělali Španělé vstřícný krok. Zatímco dosud podmiňovali vrácení lodi sposádkou icestujícími avzdání pocty americké vlajce vyšetřením případu, navrhli konkrétní datum, doněhož musí být vyšetřování uzavřeno. Pokud pátrání do25.prosince neprokáže používání falešných dokumentů aamerické vlajky Virginiusem, splní Španělé vše, co Američané požadovali právě kedni 25.prosince. Fish považoval krok zavelice vstřícný, ale Grant chtěl lhůtu kratší. Vzápětí se však ukázala španělská schopnost předvídat Grantovy reakce. Polo totiž dostal kromě telegramu stouto nabídkou ještě druhou, tajnou depeši. Jestliže Američané odmítnou čekat do25.prosince, mohou dostat loď aposádku hned, poctu však Španělé vzdají americké vlajce až podle vyšetření legálnosti jejího použití Virginiusem. Pokud přitom Američané zjistí porušení amerických zákonů, sami potrestají přestupníky. Když tedy Fish oznámil Polovi, že prezident první nabídku odmítl, vyslanec obratem předložil druhou. Tentokrát Grant nic nenamítal. Jeden zvelkých amerických svátků, Den díkůvzdání, jenž připadal vroce 1873 načtvrtek 27.listopadu, tak přinesl vyřešení konfliktu hrozícího vněkterých chvílích proměnou veskutečné válečné střetnutí.

Vestejném městě probíhalo vtéže době šetření hlavního státního žalobce Williamse. Měl sdefinitivní platností zodpovědět otázku legality amerických dokumentů plavidla sloužícího stoupencům kubánské nezávislosti. Zkušený právník rychle odhalil podvod, loď neměla právo americkou vlajku používat aŠpanělsko tedy žádnou poctu praporu vzdávat nemuselo. Závěr Williamsova rozkladu už pro Španělsko tak dobře nevyzněl. Ani zatěchto okolností nemělo Španělsko právo loď vmezinárodních vodách zadržet auž vůbec ne popravit část posádky apasažérů. Nazákladě Williamsova dokumentu pak probíhala poslední jednání vevěci Virginius. Španělé vyplatili rodinám pozůstalých celkem 80000 dolarů, což představovalo vroce 1875, kdy byla náhrada vyplacena, velmi slušnou částku.