Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Benedict Jacka v nakladatelství

Alex Verus

Předurčený

Prokletý

Zmizelí

Vyvolený

Skrytý

Veiled *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2014 by Benedict Jacka

Cover © Zuzi Maat

Translation © Kateřina Niklová

Czech Translation © Jan Benda

ISBN 978-80-7594-500-6 ePub

ISBN 978-80-7594-501-3 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1

Ktěm divnějším částem Londýna patří Russell Square. Je vmáčknuté mezi ulicemi Euston Road na severu a Holborn na jihu a není tu ani dost obchodů na to, aby se dalo považovat za komerční, ani dost obytných domů, aby bylo rezidenční. Místo toho tu vedle sebe stojí univerzity a hotely a na rušných ulicích se mačkají bohatí turisté spolu s chudými studenty. Má být „literární“ – podle starého spolku spisovatelů Bloomsbury – jenže vzhledem k tomu, že byste museli být milionáři, abyste tu v dnešní době mohli vlastnit nějakou nemovitost, vážně pochybuju o tom, že by tu žilo hodně umělců.

Čeho má Russell Square dostatek, jsou vzdělávací instituce: anglické jazykové školy pro přistěhovalce, vysoké školy pro studenty a Britské muzeum pro všechny. A právě kvůli jedné vysoké jsem tady byl i já, a to kvůli dlouhé, masivní budově ze škvárobetonových tvárnic v hnědé a béžové barvě, které se říkalo Vzdělávací institut. Jak jsem se k ní blížil, ze zvyku jsem nahlížel do budoucností a pátral po hrozbách. Žádné jsem neobjevil a ani jsem žádné neočekával, přesto jsem u vchodu z nějakého důvodu zaváhal. Chvíli jsem zvažoval, že bych prostě odešel, potom jsem ale podrážděně potřásl hlavou a vešel dovnitř.

Jmenuju se Alex Verus a jsem mág pravděpodobnosti neboli věštec. Mám učednici, pracuju na zakázku pro jiné mágy a vedu magický obchod v Camdenu, tedy když se zrovna nemusím vypořádávat s osobními problémy nebo s lidmi, kteří se mi snaží ublížit, to druhé se přitom děje častěji, než by mi bylo milé. Kamarádím se s hrstkou mágů a jednou obrovskou pavoučicí, už míň pak s britskou magickou vládou, jinak známou jako Rada světla. Rada mě nemá v lásce ze dvou důvodů: zaprvé si myslí, že mě původně trénoval mimořádně odporný temný mág jménem Richard Drakh a že jsem jako jeho učedník prováděl různé nehezké věci; a zadruhé mě podezřívají ze smrti dvou světlých mágů, kteří zahynuli při různých příležitostech před pár lety. Bohužel mají náhodou v obou věcech pravdu.

Z toho důvodu jsem tu ale dnes nebyl.

Jako na většině britských univerzit nemohla být ani ve Vzdělávacím institutu o nějaké bezpečnosti ani řeč, takže jsem prostě prošel kolem recepce a sestoupil dolů do velké hranaté betonové místnosti s velkými hranatými betonovými sloupy a velkými ošklivými hranatými obrazy. Nápis dole hlásal LOGAN HALL, já ale nezamířil rovně, nýbrž doleva. Vestibul se zúžil do chodby jen s několika málo dveřmi či okny. Zatímco ke mně zprava doléhala ozvěna hlasu, šel jsem dál podél okraje síně a občas vystoupal po krátkém schodišti. Teprve v její zadní části jsem nahlédl do jedněch dveří.

Nacházela se za nimi obrovská posluchárna s vyrudlými sedadly v půlkruhových řadách, které sestupovaly dolů ke zvýšenému dřevěnému pódium. Uvnitř seděly stovky lidí, mě ovšem zajímal pouze muž na pódiu. Stál tam a přednášel a na plátně za ním byla promítnuta slova „Evropská integrace z historické perspektivy“. To jeho hlas jsem zvenku slyšel.

Nevešel jsem, do dřevěných dveří však byla vsazena okna z drátěného skla, která umožňovala podívat se dovnitř, a tak jsem tam zůstal tiše stát a muže sledoval. Vypadal asi na pětapadesát, hrbil se a vlasy mu už skoro úplně zestříbřely. Na první pohled jsme si nebyli moc podobní, v jeho rysech však bylo něco z mých, jen byly starší a méně ostré. Neviděl mě – chodba byla tmavší než jasně osvětlená posluchárna a já věděl, že světla uvnitř se budou odrážet ve skle dveří. Mohl jsem je otevřít a vejít, zůstal jsem ale tam, kde jsem byl.

Stál jsem tam možná pět minut, když moji pozornost upoutal tichý zvuk. Různé pohyby vydávají různé zvuky – pravidelný krok, šoupání nohou, dusot spěchu – a s trochou praxe se je můžete naučit odfiltrovat, vybrat ty, které nezapadají. Není na tom nic magického, jde o prosté vnímání, o primitivní dovednost, kterou většina lidí v moderním věku zapomněla. Jenže každý, kdo žije jako predátor, nebo jako kořist, se ji zase rychle naučí.

Zvuk, který jsem slyšel, způsobil někdo, kdo se snažil zůstat nepovšimnut a skrytý, proto jsem tiše vkročil do zákrytu dveří a jednu ruku přesunul k jílci nože pod kabátem. Výklenek blokoval výhled a schovával mě před každým, kdo by se nacházel přede mnou nebo za mnou. Sice jsem tak neviděl ani já… jenže já vidět nepotřeboval.

Chodba byla prázdná a obyčejná, světlé stěny a zašlý modrý koberec. Jenže v mých očích byla rozvětvením možných budoucností, jak se ve tmě rozdělovaly a množily linie světla. Každá představovala potenciální budoucnost, v níž jsem se zachoval jinak, pohnul se jinak, a v každé se tomu moje budoucí já přizpůsobilo: tisíce budoucností, které se větvily v miliony a miliardy. Vybral jsem dvě jemná vlákna, soustředil se na ně a dovolil jsem jim zesílit a růst. V jednom jsem vykročil z úkrytu a zahnul doleva; ve druhém doprava. Má budoucí já mířila pryč ode mě a já je sledoval a vedl dál chodbou, a přitom se díval jejich očima, abych zjistil, co uvidí. To, které mířilo doprava, neobjevilo nic. To levé zaslechlo šoupavý pohyb. Jeho budoucnosti se dál větvily a množily a já své budoucí já vedl za zvukem. Další rozvětvení, v němž jsem rozpoznal známý prvek, charakteristický rys. Přesunul jsem se blíž, abych se podíval…

… a najednou jsem věděl, kdo mě sleduje. Jakmile jsem na to přišel, budoucnost se zavlnila a rozplynula: když jsem teď znal totožnost té osoby, nepotřeboval jsem jít a podívat se. Vykonat všechny akce, které jsem si právě prošel, fyzicky, by zabralo skoro minutu, jenže věštění funguje rychlostí myšlenky a jediný limit představuje to, jak dobře a rychle se umíte soustředit. Celá věc mi tak od začátku do konce zabrala méně než vteřinu.

Z chodby ke mně dolehl další kradmý zvuk. Při používání magie jsem zůstal zcela nehybně stát, můj pronásledovatel tak nemohl tušit, že tu jsem. Chodbou se plížily opatrné kroky. Čekal jsem, dokud se neocitnou blíž, pak jsem vykročil z úkrytu a prsty pravé ruky jsem trhl dopředu.

Dívka, která mě sledovala, uskočila vzad. Na sobě měla džíny a světle zelený top, a třebaže se pohnula, sotva mě spatřila, kovový disk, který jsem hodil, se jí odrazil od břicha. Podřepla, zaujala bojový postoj a pravou ruku přesunula na bedra.

„Je zbytečné sahat po zbrani,“ řekl jsem jí. „Jsi mrtvá.“

Luna si povzdychla, spustila ruku a narovnala se. „Jak dlouho už o mně víš?“

Luna je napůl Angličanka, napůl Italka, má světlou pleť, vlnité světle hnědé vlasy a mnohem víc sebevědomí než dřív. Je adeptka a ne mág, nositelka starověkého rodinného prokletí, které ji chrání, zabíjí ale všechny, kdo se ocitnou příliš blízko, a mojí učednicí je přibližně dva roky. V současnosti je její sebekontrola už natolik dobrá, že přebývat v její blízkosti je skoro bezpečné, pokud se jí přímo nedotknete.

„Jestli se chystáš sledovat mágy pravidelně,“ řekl jsem jí, „měla by ses naučit líp uhýbat.“

„Ano, ó velký mistře,“ odvětila Luna odevzdaně a sehnula se, aby zvedla předmět, který jsem po ní hodil. Byla to jednolibrovka, a jakmile se jí Luna dotkla, spatřil jsem, jak minci obklopila stříbrošedá mlha její kletby. Zároveň Luna střelila pohledem po dveřích, u kterých jsem stál, ve snaze zjistit, co je za nimi.

V duchu jsem protočil očima. „Pojď – nahoru,“ řekl jsem a vykročil zpět ke schodišti. Za mnou stále zněl hlas přednášejícího, já se však neohlédl.

„Nechtěl jsem po tobě náhodou, abys dohlédla na obchod?“ zeptal jsem se Luny.

Na kamenném vnitřní nádvoří Vzdělávacího institutu rostlo několik stromů. Nad námi se tyčila budova fakulty připomínající obrovské betonové schodiště a vysoko nad ní čněl úzký šedivý válec BT Tower. Obloha nad ním byla taky šedivá; dnes bylo zataženo. Kolem se po jednom nebo ve dvojicích procházeli nebo jezdili na kolech studenti a po kameni svištěl studený vítr.

„Svět se nezhroutí, pokud zůstane několik hodin zavřeno,“ namítla Luna. „Ty zavíráš v jednom kuse.“

„Já zavírám. Klíčové slovo: ‚Já‘.“

„Mám být tvoje učednice,“ stěžovala si Luna. „Za práci prodavačky mi neplatíš.“

Dříve pro mě Luna na půl úvazku vyhledávala a kupovala magické předměty, když jsem ji však přijal za svoji učednici, začal jsem jí vyplácet stipendium; magický výcvik si žádá tolik času jako zaměstnání na plný úvazek a já chtěl, aby se soustředila na studium. „Pravda je, že tvoje povinnosti učednice jsou přesně takové, jaké já určím,“ řekl jsem. „Zrovna teď tak je práce prodavačky přesně to, za co ti platím. Navíc potřebuješ praxi.“

„Sledování tebe mi taky připadá jako praxe.“

Zadíval jsem se na ni.

Luna zvedla ruce. „Dobrá, dobrá. Koukni, já se nudím. V hodinách se nic neděje, nekonají se žádné turnaje, takže nikdo nechce cvičit, a Anne a Variho v poslední době skoro nevídám. Přestal za námi docházet dokonce i Sonder. A ty nejsi zrovna pan Společenský.“

Neodpověděl jsem. Nevím, jak jsem se tvářil, Luna ale o kousek couvla. „No, fakt nejsi,“ trvala na svém defenzivně.

Chvíli jsme šli mlčky. Naším směrem mířila dvě děvčata, hovořila spolu a my se rozestoupili, aby mezi námi mohla projít. „Co jsi tam dělal?“ zeptala se Luna.

„Někoho jsem hledal.“

„Má to co dělat s Richardem?“

„Ne.“

„Jenom mě tak napadlo…“

„Nemá to nic společného s Richardem.“

„Fajn.“

„Uvažoval jsem, že bych si promluvil s tím chlápkem, co tam přednášel.“

„Fajn.“

Ostře jsem na Lunu pohlédl. Tvářila se opatrně neutrálně, což ve mně vyvolalo podezření. „Tak kdo to byl?“ zeptala se Luna po chvíli.

„Kdo byl kdo?“

„Ten chlápek, co tam přednášel?“

Málem jsem Lunu poslal do háje. Nebylo by to ode mě hezké, v případě osobních záležitostí tak ale reaguju automaticky. Mým instinktem je nechat si soukromé věci pro sebe.

Až do loňského léta šlo všechno celkem dobře. Vzal jsem k sobě dva mladé mágy, Anne a Variama, a s nimi, Lunou a světlým mágem jménem Sonder jsem po dlouhých deseti letech měl zase něco jako skutečný společenský život. Začal jsem věřit, že bych se konečně mohl odpoutat od své minulosti.

Mýlil jsem se. V srpnu se objevila skupina adeptů, která si říkala Noční přízraky, s plánem pomstít se mi za jednu ošklivější věc, kterou jsem jako Richardův učedník provedl. Richarda se jim najít nepodařilo, mě ale ano a byli by mě zabili, kdyby mi přátelé nepřišli na pomoc. Následně jsem Luně, Sonderovi, Anne a Variamovi řekl, proč po mně Noční přízraky šly a co jsem provedl, že mě tolik nenávidí.

Luna to přijala překvapivě dobře. Četla mezi řádky, většinu příběhu si odvodila ještě dřív, než jsem jí ho řekl, a rozhodla se zůstat mi věrná. Variam, popudlivý, ale zuřivě čestný, se rozhodl stejně. Jenže Anne a Sonder si už tak jistí nebyli, a zatímco se snažili nějak rozhodnout, zavedl jsem Noční přízraky, mladé, nezkušené a bolestivě idealistické mladé lidi, do pasti, ve které skoro všichni zahynuli. Neměl jsem moc na vybranou, necítil jsem se však kvůli tomu o nic líp.

Když to Anne a Sonder zjistili, přerušili se mnou veškerý kontakt. Během krátké a bolestivé konverzace mi Anne dala jasně najevo, že pro ni je to, co jsem provedl, neodpustitelné, a z následných krátkých pokusů o rozhovor se Sonderem jsem si vyvodil, že to cítí stejně. Zčásti jsem s nimi souhlasil.

Tehdy mi snaha utajit minulost nepomohla. Vlastně všechno patrně ještě zhoršila.

„Je to můj otec,“ řekl jsem Luně.

„Opravdu?“

„Co má znamenat ten tón? Já mám rodiče.“

„No… nikdy o nich nemluvíš.“

„Jo, mám pro to důvod. Po jejich rozchodu jsem tátu dlouho neviděl, znovu jsme se setkali až po Richardovi.“ V té době jsem na tom nebyl právě nejlíp. Většinu předchozího roku jsem strávil jako zajatec v Richardově sídle, kde mě pravidelně navštěvoval jeden z Richardových dalších učedníků. „Pověděl jsem mu část svého příběhu, přeskočil jsem všechno, co se týkalo magie, ale přiznal jsem mu, co jsem provedl Tobrukovi.“ Že jsem toho podlého malého parchanta zabil.

„Fajn.“

„Můj táta je pacifista,“ řekl. „Nevěří na násilí.“

„Fakticky?“

„Proč je tak těžké tomu uvěřit?“

„No, ty jsi, hm…“

Přimhouřil jsem oči. „Co?“

„… tu větu nedokončím. Takže váš rozhovor nedopadl dobře?“

„Můj táta je profesorem politických věd a myslí si, že násilí je znakem barbarství. Já mu do očí řekl, že jsem se dopustil promyšlené vraždy a nelituju toho.“ Při pohledu zpátky to byl úžasně špatný nápad, tehdy jsem ale neuvažoval jasně. „Jak myslíš, že náš rozhovor asi dopadl?“

„Špatně?“

Opustili jsme univerzitní kampus, vrátili se do londýnských ulic a zamířili na sever k Euston Road. „Mluvíš s ním často?“ zeptala se Luna.

„Naposledy před pár lety.“

„Ví, že jsi…?“

„Mág? Ne. Myslí si, že jsem se zapletl s kriminálníky a Richard byl nějaký mafiánský boss. Kdybych na tom zapracoval, asi bych ho dokázal přesvědčit o tom, že Richard byl temný mág, nemyslím si ale, že by to něco zlepšilo.“ A kdybych mu přiznal, co jsem provedl loni těm adeptům…

„Co kdybych s ním promluvila já?“ navrhla Luna.

„Ne.“

„Mohla bych…“

„Ne. Tohle patří k věcem, do kterých nechci, aby ses pletla.“ Podíval jsem se na ni. „Jasné?“

Viděl jsem, jak Luna zvedla obočí a střelila po mně pohledem. „Jasné,“ odpověděla po chvíli.

Několik minut jsme šli v tichosti. Čekal jsem, abych zjistil, jestli bude Luna pokoušet štěstí, ale mlčela. Procházeli jsme zadními uličkami Londýna, kde hluk provozu tvořil kulisu v pozadí. „Takže,“ řekl jsem nakonec. „Co kdybys mi řekla, proč jsi doopravdy tady.“

„Cože?“

„Hledáš odvahu o něco mě požádat.“

Luna se zašklebila. „Jo, jsi tak průhledná,“ potvrdil jsem. „Tak do toho.“

„Pokud teď není správná chvíle…“

„Luno…“

„Dobrá, dobrá,“ řekla Luna. „Slyšel jsi něco o Anne? Chci říct v poslední době.“

Zvědavě jsem se na ni podíval. „Ne.“

„Poslal jsi jí zprávu.“

„A dostal velmi zdvořilou a nicneříkající odpověď.“ Byl to můj třetí pokus. Jedno musím Anne nechat: aspoň odpovídá na e-maily. „Myslel bych si, že s ní budeš v užším kontaktu než já.“

Zdálo se, že Luna pečlivě volí slova. „Nemohl bys jí nabídnout, aby se nastěhovala zpátky?“

Překvapeně jsem na Lunu pohlédl a chystal se zeptat, jestli to myslí vážně. Její výraz mi potvrdil, že myslí. „Vím, že věci nedopadly zrovna dobře,“ pokračovala Luna rychle, „ale to bylo před devíti měsíci. Třeba už vychladla, ne?“

„Proč o to žádáš teď?“

„No, bylo by to bezpečnější, ne? Chci říct, proto jsi je pozval, aby u tebe bydleli.“

Když jsem se s Anne a Variamem seznámil, žili s rákšasou jménem Jagadev. Rákšasové jsou mocní měňavci podobní tygrům a pochází z indického subkontinentu – mágové jim nedůvěřují, což platí i naopak, a to z dobrého důvodu. Krátce poté je Jagadev vyhodil a nechal je jako učedníky bez mistra, což bylo v magické společnosti totéž, jako jít se koupat nahý do nádrže se žraloky. Jedinou skutečnou ochranou, jakou Anne a Variam měli, bylo jejich členství v programu světlých učedníků, což bylo něco jako magická univerzita. Problém byl, že v něm směli zůstat pouze světlí nebo nezávislí učedníci s dobrou pověstí, což Anne a Vari nebyli. Abych to napravil, pozval jsem je, aby se nastěhovali ke mně, čímž jsem ve své podstatě převzal Jagadevovo místo jejich sponzora, což platilo až do loňského léta, kdy se odstěhovali. Vari se zapsal do učení ke světlému dohlížiteli a stal se doopravdy světlým učedníkem. Anne ne.

„Tehdy neměli kam jít,“ namítl jsem. „Teď je to jiné. Vari má mistra a Anne bydlí v Honor Oak.“

„Nemá ale žádného sponzora.“

„Jo.“ Přešli jsme ulici a mířili dál na sever. „Aspoň je ale pořád v učednickém programu.“

Luna zaváhala.

Podíval jsem se na ni. „Co?“

„No, o tomhle…“

„Prosím, neříkej mi, že odešla.“

„No… technicky vzato ne,“ řekla Luna. „Spíše ji vyhodili.“

„Děláš si srandu. Kdy?“

„Oznámili to včera.“

„Proč teď?“ řekl jsem. „S Varim do programu vstoupili kdy? Před dvěma lety? Dostal nějaký učitel chuť pomstít se nebo něco takového?“

„Ne,“ řekla Luna. „Říkají, že napadla jinou studentku.“

Civěl jsem na ni. „Anne napadla jinou studentku?“

„Jo,“ potvrdila Luna. „Pamatuješ si Natashu?“

„Ach,“ řekl jsem. „Tak to jo…“ Se světlou učednicí Natashou jsem se seznámil předloni. Popadl ji vztek, protože ji Luna vyřadila z turnaje, a tak ji trefila do zad zaklínadlem, které by ji zabilo nebýt Anne, která ji vyléčila. Oficiálně jsem s Natashou nic nezmohl – její mistra měla až příliš dobré konexe, takže vyvázla s minimálním trestem – později jsem se ale s Natashinou mistrou sešel a podrobně jí popsal, jaký osud její učednici potká, jestli se ještě někdy pokusí o něco takového. Očividně to pomohlo, neboť od té doby držela Natashu od Luny co nejdál. Pokud se Anne do Natashy pustila, bylo docela pravděpodobné, že si to Natasha zasloužila.

Přesto… „Určitě si Anne začala?“ zeptal jsem se. „Nenapadla ji Natasha první?“

„Myslím, že k tomu nedostala šanci. Prostě se skácela a začala ječet. Umlčela ji až sedativa. Od té doby se nevrátila.“

Trochu nevěřícně jsem na Lunu hleděl, nezdálo se však, že přehání. Netvářila se ani zvlášť rozzlobeně, zjevně si však dělala trochu starosti – ačkoli měla dobrý důvod Natashu nesnášet, uvědomovala si, že tohle je vážné.

„Už její vyhazov odklepli, nebo o něm pořád jednají?“

„Uspíšili to, i když Natashina mistra ještě nevznesla obvinění.“

„To by nebylo tak snadné. Vyvolalo by to příliš mnoho trapných otázek na to, proč nevyhodili její vlastní učednici, když stejnou věc provedla tobě ve Fountain Reach.“ Chvíli jsem o tom uvažoval, pak jsem zakroutil hlavou. „Vyloučení to ale nezabrání. O tom rozhodují vedoucí programu.“

„No?“ pobídla mě Luna. „Co říkáš?“

„Na to, aby se Anne nastěhovala zpátky? To neprojde. Kdybychom to udělali před měsícem, pak možná jo, s návratem do programu jí to ale nepomůže.“

„Ach, k čertu s programem – z velké části je to stejně jenom jedna velká ztráta času. Bojím se o ni. Zůstat jako učednice o samotě je fakt špatný nápad, ne? To mi přece pořád opakuješ?“

„Mě o tom přesvědčovat nemusíš.“

„Mohla by skončit jako otrokyně temného mága nebo ještě hůř. Že jo?“

Přesně to se Anne stalo před několika lety. To jsme měli společné. „Je to možné, ano.“

„No?“

„Co myslíš tím ‚no‘?“ Zadíval jsem se na Lunu. „Ano, máš pravdu. Zůstat v Annině věku mágem nebo adeptem bez ochrany je fakt špatný nápad, zvlášť pokud ostatní učedníci zařídí, aby to všichni věděli. Ale proč to říkáš mně? Měla bys mluvit s ní.“

„To už jsem udělala.“

„A?“

Luna se tvářila nešťastně. „Nech mě hádat,“ řekl jsem. „Odmítla tě, takže jsi přišla za mnou.“

„No… jo. Mohl bys ji požádat ty?“

Stinnou stránkou Lunina nového sebevědomí bylo, že už se zdaleka tolik nestyděla žádat o to, co chtěla. „Dala fakt jasně najevo, že se mnou nechce mluvit, a i kdyby ano, pochybuju, že by byla ochotná nastěhovat se zpátky.“

„Neublíží zeptat se.“

„To je tvoje nové motto pro jednání s mágy nebo co?“

Luna zůstala stát uprostřed chodníku, čímž mě donutila zastavit se a otočit se k ní. „Podívej, mám o ni starost. Je moje nejlepší kamarádka, i když ji v poslední době skoro nevídám. Vím, že vy dva už spolu nevycházíte, a mlčela jsem, ale… můžeš to aspoň zkusit? Koneckonců o nic nepřijdeš, když odmítne, ne?“

Na ulici nás míjela auta a chodci měnili směr, aby se nám vyhnuli. Luna se na mě prosebně zadívala a moje námitky najednou působily mnohem chaběji. Pořád se mi do toho nechtělo, ale Luna skutečně nežádala moc… a nemýlila se v tom, jaké nebezpečí mohlo Anne hrozit. „Tak jo,“ ustoupil jsem.

„Dneska večer?“

„Fajn. Dneska večer.“

Rozloučil jsem se s Lunou a zamířil na jih. Jakmile mi zmizela z očí, trvalo jen pár minut, než se moje myšlenky obrátily od ní a Anne zpátky k nepříjemnému tématu mého otce.

Pravděpodobně bylo lepší, že se Luna objevila, jinak bych tam před posluchárnou postával třeba i celé hodiny. Řekl jsem Luně pravdu – mého otce naprosto zhrozilo, co jsem provedl Tobrukovi (a popravdě i několika dalším). Co jsem jí neřekl, bylo, že ačkoli mi nepřipadalo reálné, že bych mohl změnit jeho názor, stále jsem se o to pokoušel. Za posledních deset let jsem se s ním sešel možná tucetkrát, naše setkání však vždy skončila stejnou hořkou hádkou. Odmítal přijmout, že by násilí mohlo někdy být správnou volbou, a já odmítal přijmout takový postoj – pokaždé jsme opakovali stejné věci a reagovali stejně, jako bychom hráli podle scénáře, který jsme znali zpaměti, jen s malými odchylkami, které v konečném důsledku nic neměnily. I nyní, když jsem procházel londýnskými ulicemi, se mi hlavou už po tisící táhly hádky s otcem, rozebíral jsem jednotlivé body a představoval si, jak by odpověděl, abych mohl reagovat.

Z racionálního hlediska jsem věděl, že to nedává smysl. Hádky s otcem nikdy k ničemu nevedly – jediné, čeho docílily, bylo, že jsem se cítil zničený a deprimovaný – a přesto jsem je dál vedl. Bylo to, jako bych mu potřeboval něco dokázat; donutit ho přiznat, že pravdu jsem měl já a on se mýlil. Nikdy se to nestane a já věděl, že se to nikdy nestane, přesto jsem o to dál usiloval. Existovala prakticky jediná věc, která dokázala odvést moji pozornost, a to práce.

Naštěstí jsem si právě proto domluvil schůzku.

S Talisidem jsem se sešel v restauraci v Holbornu, kde jsme obvykle vedli naše debaty. Byl to italský podnik, ležel v pohodlné blízkosti stanice metra a byl dost prostorný na to, aby poskytoval soukromí. Talisid mě pozdravil stejně zdvořile jako vždy. Je středního věku, měří několik centimetrů pod průměrem a šedivějící vlasy mu trochu řídnou. Při zběžném pohledu vypadá tak nudně, že by mohl být součástí vybavení, bližší pohled však naznačí něco víc. Znám ho dva roky a věřím mu víc než komukoli jinému v Radě, to však o ničem nevypovídá. Objednali jsme si a přešli rovnou k obchodním věcem.

„Ozvali se nám Američané,“ oznámil Talisid, jakmile jsme si odbyli zdvořilosti. „Nabízí, že nechají celou věc plavat výměnou za víc informací o Richardovi.“

„Už jsem jim řekl, že nemám víc informací o Richardovi. Povedu stejný rozhovor s dohlížiteli ze všech zemí?“

„Zatím jenom se dvěma,“ poznamenal Talisid.

Vůdce bandy adeptů, která po mně vloni šla, byl americký občan jménem Will. Kvůli tomu, co ho potkalo, se mi ozvala americká Rada, a protože mi Talisid dlužil pár laskavostí, požádal jsem ho o pomoc. Posledních několik měsíců vystupoval jako můj prostředník a taky poradce v právních záležitostech, na které jste se opravdu nechtěli ptát veřejně. Nejpodělanější je, že podle magického práva bylo to, co jsem Willovi a Nočním přízrakům udělal, zcela legální. Adepti nemají Radu v lásce z dobrého důvodu.

Mimoděk jsem mezi prsty protáčel nůž na máslo. „Jak moc špatný nápad by to byl, kdybych je všechny poslal někam?“

„Nepokusí se prosadit vaše vydání, jestli vás zajímá tohle,“ řekl Talisid. „Pokud byste se ale rád někdy vydal do Severní Ameriky, bylo by lepší tuhle věc vyřešit spíše dříve než později.“

„Fajn,“ povzdychl jsem si. „Povězte jim – znovu – že nemám tušení, kde Richard je nebo co má za lubem, ale mohl bych doplnit jejich složky informacemi o zbytku těch adeptů. Třeba na to přistoupí.“

„Možná. Možná ale existuje lepší způsob.“

Změřil jsem si Talisida. „Jako například?“

„Americkou Radu zajímají zvěsti o Richardovi stejně jako nás,“ řekl Talisid. „Kdybyste je mohl potvrdit, nebo vyvrátit…“

Povzdychl jsem. „Už zase tohle.“

„Vy opravdu máte jedinečnou kvalifikaci na to, abyste celou věc prošetřil.“

„Prošetřit co? Nějaké drby?“

„Které se znovu a znovu vynořují už skoro rok,“ namítl Talisid. „Ze zkušenosti vím, že to ukazuje na aktivní zdroj. A navíc…“

„Máte nějaký konkrétní důkaz?“

„Ne,“ řekl Talisid po velmi krátké odmlce.

„Nemám chuť slídit na temné straně a vyptávat se jenom proto, aby se Rada cítila líp. Jestli jste zapomněl, nejsem tam zrovna oblíbený.“

„Myslel bych si, že se ta věc týká i vás.“

„Richard je mrtvý,“ prohlásil jsem. Vyznělo to drsněji, než jsem zamýšlel. Loni se mi zdál sen, ve kterém Richard rozhodně nebyl mrtvý, a to mnou otřáslo mnohem víc, než jsem byl ochotný přiznat. Jenže uběhly celé měsíce a nic se nestalo, takže jsem nakonec přesvědčil sám sebe, že to skutečně byl jenom sen. Úplně jsem to z mysli nevytěsnil jenom proto, že o tom pořád někdo mluvil.

Talisid otevřel ústa a já zvedl ruku, abych ho umlčel. „Žádal jste mě o to už kolikrát? Třikrát? Odpověď zní pořád ne.“

Talisid se znovu odmlčel, prohlížel si mě a já cítil, jak budoucnosti víří. „Jak si přejete,“ řekl nakonec.

Dorazilo jídlo, což nás na několik minut zaměstnalo. „Sledujete politický vývoj?“ zeptal se Talisid.

„Který?“

„Zase se rozproudilo hnutí za přijetí temných mágů do Rady. Zdá se, že nejvíc na celou věc tlačí váš starý známý Morden.“

„Není to můj známý a, ne, o tom jsem nic neslyšel. Neděje se to každých několik let?“

„Tentokrát to může být jiné – unitáři nabývají na vlivu. Napadlo mě, jestli jste o tom něco neslyšel.“

„Takové věci jsou mimo moji platovou třídu.“

„Měl byste zájem to změnit?“

Střelil jsem po Talisidovi pohledem. „Co to má znamenat?“

„Frakce, kterou zastupuju, má důvod dělat si kvůli současnému stavu věcí obavy. Hodila by se nám propracovanější informační síť.“

„A po mně chcete co? Abych si hrál na Jamese Bonda?“ zeptal jsem se pobaveně. „Myslím, že většina agentů v těch příbězích má dost krátký život.“

„Jde o něco mnohem méně dramatického,“ ujistil mě Talisid s lehkým úsměvem. „Potřebujeme informace, ne útočné komando. Prostě nikdy nevíme tolik, kolik bychom potřebovali. Šlo by spíše o budoucnost než o současnost – není nic, co by si žádalo naši okamžitou pozornost. Prostě chci, abyste to zvážil.“

„Hm.“ Začal jsem zvedat sklenku s vodou, pak jsem se zarazil. „Počkat. Tohle jste plánoval od začátku?“

„Jak to myslíte?“

Se sklenkou v ruce jsem se zadíval na Talisida a všechny kousky skládačky najednou zapadly na místo. „K tomuhle jste se snažil dopracovat, že? Nikdy jsem nechápal, proč by někdo s tak vysokým postavením, jaké máte vy, udržoval vztah s bývalým temným věštcem. Doufal jste, že se vám upíšu. To jste mě celou dobu zkoušel? O to při všech těch úkolech šlo?“

Talisid zvedl ruku. „Zpomalte.“

„Na to je trochu pozdě.“ Probíral jsem se dřívějšími schůzkami s Talisidem a dával si vše dohromady. „Tak jak to je?“

„Závěry, ke kterým jste dospěl, nejsou… úplně mylné, jenom jste trochu popletl časovou souslednost.“ Talisid se netvářil zvlášť překvapeně a já si uvědomil, že musel počítat s tím, jakým směrem se rozhovor vydá. „Původně jsem vás oslovil proto, že se nám vaše pozice a schopnosti hodily. Na základě vámi odvedené práce jsem vás oslovil znovu, a pak znovu. Nezapojil jsem vás do předchozích záležitostí proto, abych vám mohl předložit tuto nabídku. Předkládám vám ji proto, jak jste si v předchozích záležitostech vedl.“

„A o jakou nabídku přesně jde?“

„Verusi, někdy skutečně neexistuje žádný skrytý úmysl. Řekl jsem, že potřebujeme informace a přesně to jsem tím i myslel.“ Talisid mě mírně sledoval. „Není s tím spojena žádná povinnost přijímat úkoly, které nechcete. Nepracovali jsme spolu na stejném základě i doposud?“

Rozdíl je, že bych byl váš zaměstnanec a ne na volné noze. Nahlas jsem to ale neřekl, protože Talisid jako obvykle hovořil rozumně. Už jsem pro něj několikrát pracoval a on se ke mně vždy choval férově. Z tohoto hlediska to opravdu nebyl tak velký krok.

Jenomže… by to znamenalo přidat se k Radě. „Vážím si vaší nabídky,“ řekl jsem s úsilím. „Ale nemyslím si, že by ze mě byl moc dobrý světlý mág.“

„Proč ne?“

Protože jsem býval temný mág a půlka Rady mě kvůli tomu nenávidí. Protože mě Rada opustila, když jsem ji potřeboval, a já za to nenávidím ji. Protože podle mě tvoří Radu proradné krysy. A protože si nemyslím, že bych měl právo nazývat sám sebe služebníkem světla, i když to si nezaslouží většina členů Rady…

„Verusi?“ zeptal se Talisid, když jsem hleděl za něj a neodpovídal.

„Řekněme, že si nemyslím, že bychom spolu dobře vycházeli,“ pravil jsem nakonec.

„Jsem si vědom vaší minulosti.“ Talisidův hlas zněl jemně a já na něj překvapeně pohlédl. Soucit v jeho očích mohl být falešný, v tom případě by ale byl skvělý herec. „Co se stalo, stalo se. Myslím si, že by vás v Radě mohla čekat budoucnost. Nebudu na vás tlačit, ale nabídka platí. Až budete mít čas, promyslete si ji.“ Talisid zaplatil a zamířil k východu. Zůstal jsem sedět u stolu a hleděl jsem za ním.

Z Holbornu jsem to vzal metrem, přestoupil na Liverpool Street, pak znovu ve Whitechapel, kde jsem nasedl na londýnskou nadzemku, kterou jsem se dostal přes řeku na jih. Byla to dlouhá cesta, a já tak měl čas přemýšlet.

Talisidova nabídka mě šokovala víc, než asi měla. Občasné úkoly jsem pro něj plnil už dva roky, a kdybych tomu věnoval víc pozornosti, už dávno bych si všiml, odkud vítr vane. Nedošlo mi to patrně proto, že mě prostě nikdy nenapadlo, že by mě někdo, kdo zasedal v Radě, doopravdy chtěl na svojí straně.

Čím víc jsem o tom uvažoval, tím svůdněji to znělo. Talisid nemohl prostě lusknout prsty a udělat ze mě člena vnitřního kruhu Rady, mohl ale udělat dost pro to, aby mě akceptovali. A stát se světlým mágem, dokonce i jen na zkoušku, by mi ve stovce drobností usnadnilo život. Měl bych mnohem pevnější legální zázemí v případě nejrůznějších sporů, bylo by tak mnohem méně pravděpodobné, že by se proti mně vůbec někdo postavil, a opravdu by mi to pomohlo s Luniným vzděláním. Dostal bych ji do hodin s omezeným přístupem v učednickém programu a možná jí i našel světlého mága nahodilosti jako speciálního instruktora.

Jenže… byly tady i důvody k váhání. S Radou jsem se rozkmotřil z dobrého důvodu: s půlkou jejích nařízení nesouhlasím a v případě druhé půlky nevěřím, že je dodrží. Navíc sice malá, přesto významná část členů Rady patří k mým nepřátelům, a to včetně odporného parchanta jménem Levistus, a ocitnout se v jejich blízkosti by moje šance na přežití z dlouhodobého hlediska nijak nevylepšilo. Hlavně jsem si ale nebyl jistý, jak by mě světlí mágové v Radě přijali. Stát se z temného nezávislým byla jedna věc; přejít od temných ke světlým něco úplně jiného. Talisid by mě možná dostal dovnitř, nemohl by ale skrýt fakt, že jsem býval učedníkem mimořádně notoricky proslulého temného mága a sám mám na kontě nemalý počet mrtvých. Existuje sice až příliš mnoho světlých mágů, které by množství mrtvol, za něž jsem odpovědný, nezajímalo, avšak skutečnost, že mezi nimi byli světlí mágové, by donutila zaváhat i je. A ironií bylo, že světlí mágové, jejichž názoru bych si cenil nejvíc a jejichž respekt bych chtěl nejvíc získat, byli přesně těmi, kteří by mi patrně důvěřovali nejmíň.

Možná bylo lepší zůstat mimo a nezávislý.

Ale mluvila ze mě moudrost, nebo strach?

2

Anne žije vHonor Oak, vpřevážně zapomenuté kopcovité části jižního Londýna. Ceny tu nejsou tak vysoké jako vcentru, jenže vLondýně není nic levné, ajá si byl celkem jist, že Anne si může dovolit tady žít jenom proto, že jí Sonder našel místo vnemovitosti vlastněné Radou. (Rada neproslula spontánní štědrostí, vlastní ale spoustu budov, které nepoužívá, avzhledem krozsahu její odpovědnosti tak spousta věcí prostě nějak projde.) Annin byt se nachází uvršku kopce, vedle brány vedoucí dolů do zalesněné oblasti. Bylo už po pracovní době, když jsem však nahlédl do budoucnosti, překvapilo mě, když jsem spatřil malý dav.

Anne bydlela vprvním patře přestavěné budovy apřed jejím dveřmi stál zástup lidí. Jak jsem si je zdálky prohlížel, uvědomil jsem si, že stojí (víceméně) ve frontě ačekají na to, až na ně přijde řada. Jak jsem tak teď otom přemýšlel, vzpomněl jsem si, že se mi Luna zmínila otom, že Anne ve svém bytě provozuje kliniku. VLunině podání to ovšem vyznělo jako něco malého. Já však venku napočítal dobrých patnáct lidí.

Nepředstavovali nebezpečí, ale problém. Anne mi nikdy přímo neřekla, abych se kní nepřibližoval, já ale věděl, že vsoučasné době jsou její city ke mně přinejlepším ambivalentní. Bude těžké přimět ji, aby si se mnou promluvila, adokud bude venku čekat dav, bylo víceméně jisté, že mi odpoví něco vtom stylu, že teď ne, má práci. Nenašel jsem žádné očividné řešení, proto jsem si našel opodál místo, odkud jsem se mohl dívat.

Lidé před Anniným bytem patřili ke všem možným skupinám: muži iženy, běloši iAsiati, malí ivysocí. Nejmladší bylo miminko vnáruči, nejstaršímu mohlo být kolem padesáti. Většina patřila kdělnické třídě, menší část ke střední abyl jsem si jistý, že jsou mezi nimi idva nebo tři závisláci. Lidé ve frontě se očividně ve společnosti těch druhých necítili dobře ave vzduchu se vznášelo slabé napětí, jaké se dalo vycítit na úřadech práce avčekárnách národní zdravotní služby. Zbytu jsem slabě slyšel Annin měkký hlas spolu shlasem muže, snímž hovořila.

Seděl jsem na podestě nad Anniným bytem ačekal. Uběhlo dvacet minut, pak čtyřicet. Anne čas od času skončila sjedním člověkem apozvala dál dalšího nebo se na konci fronty objevil další žadatel. Zdálo se mi, že se fronta prodlužuje, místo aby se zkracovala, což nevěstilo nic dobrého pro mé rozhodnutí počkat, než skončí. Pohrával jsem si sněkolika nápady, jak celou věc uspíšit: plán skouřovou bombou apožárním poplachem byl lákavý, měl jsem ovšem pocit, že by to Anne neocenila. Jelikož jsem neměl nic jiného na práci, přešel jsem ke svému obvyklému šmírování nakrátko, abych zjistil, co Anne dělá: tento způsob není ve srovnání sostatními metodami magického sledování až tak spolehlivý, je však prakticky nemožné ho odhalit. (Jo, je to špehování. Jsem věštec; tohle já dělám.)

Jak Luna říkala, Anne provozovala kliniku sopravdu širokým výběrem pacientů. Někteří se dali očekávat, jako žena schřipkou nebo muž sbolestmi zad. Jiní byli divní, jako třeba chlápek, který tvrdil, že ho pokousala kočka. Ajiní deprimující, jako dívka, která si podřezala zápěstí ateď se bála, že si toho někdo všimne. Anne se jí jemně zeptala, proč to udělala. Po chvíli vyptávání dívka přiznala, že jí vyhrožoval přítel. Anne se jí zeptala, jestli nezvážila, že by ho opustila. Dívka namítla, že nemůže; miluje ho. Tím se rozhovor ocitl víceméně ve slepé uličce.

Bylo zajímavé sledovat techniku Annina vyšetření. Aktivní magii prakticky nepoužívala: prostě pacienta rychle prohlédla, pak mu doporučila léčbu. Prohlídku prováděla velmi fyzicky, já si ale byl docela jist, že spoléhá hlavně na svůj náhled života, což byla jedna ztypických schopností mágů života. Umožňoval jim „vidět“ fyziologii člověka ato, jak jeho tělo funguje, stačilo se na něj podívat. Opravdu to usnadňovalo diagnózu, nemluvě otom, že jí to skvěle pomáhalo vnímat lidi. Náhled života byl patrně tím nejslabším zaklínadlem, jaké Anne znala, jenže vmagii, stejně jako vmnoha jiných případech, nemusí být nejmocnější technika vždy ta nejužitečnější. Anne by teoreticky mohla vyléčit každého, kdo by za ní přišel, zahojit mu rány aobnovit mu tělo, jenže to by ji rychle vyčerpalo – léčivá magie spotřebovává velké množství fyzické energie anavíc je dost obtížné vydávat ji za náhodu. Když používala své schopnosti jen kdiagnostikování, apoté doporučila nemagickou léčbu, mohla lidem pomoct mnohem efektivněji apřitom neriskovat, že bude odhalena jako mág. Bylo to chytré.

Jak jsem ale pacienty sledoval, začal jsem si všímat něčeho zvláštního na tom, jak na Anne reagují. Anne nežádala žádné peníze, byla pozorná azdvořilá ke všem, kdo prošli jejími dveřmi, amnohem rychlejší apřesnější než jakýkoli doktor. Její pacienti měli být vděčení aněkteří ibyli… ale překvapivé množství ne. Spousta znich se chovala povýšeně: zdálo se, že vůbec neberou na vědomí, co pro ně Anne dělá; jednali, jako by na to měli právo. Jiní se sní hádali, když jim poskytla jinou diagnózu, než chtěli. Nejdivnější však byli ti, kteří se vAnnině přítomnosti cítili přímo nepříjemně. Žádali ji opomoc, ale se zvláštní váhavostí, jako by je už jen její blízkost zneklidňovala. Anejednalo se jenom ojednoho dva lidi; chovala se tak skoro každá třetí osoba, která prošla dveřmi.

Poté, co jsem se asi hodinu díval, se ozval povyk. Na konci řady se objevil nový muž; délka fronty ho očividně nepotěšila, protože se začal drát kupředu. Lidé před ním – někteří čekali už víc než hodinu – protestovali. Křik aklení byly čím dál hlasitější, pak nově příchozí vtrhl do Annina bytu. Několik vteřin jsem poslouchal zvýšené hlasy, pak jsem se zvedl, sestoupil dolů ze schodů azamířil krámusu.

Místnost uvnitř Annina bytu byla spartánsky zařízená, očividně vyhrazená spíše pro veřejnost než kosobnímu užívání, přesto tu byly jisté stopy její osobnosti: židle se zeleným polstrováním; květináče skytkami uokna. Dvoje dveře vedly dál do bytu aobojí byly zavřené. Dav se nahrnul kousek dovnitř, zůstával však udveří, očividně nechtěl jít blíž.

Příčina jejich váhání stála uprostřed místnosti akřičela na Anne. Byl to velký chlap svyholenou zjizvenou hlavou. Na krku měl vytetovanou pavučinu ana kloubech pravé ruky písmena ACAB vmodrém indickém inkoustu. Bylo mu trochu hůř rozumět, očividně ale něco chtěl aAnne stála přímo před ním.

Anne je vysoká aštíhlá, má černé vlasy arudohnědé oči. Hovoří apohybuje se tiše, obvykle proto splývá spozadím, vtuto chvíli to ovšem nepomáhalo. Některé lidi její vzhled znechucuje, ikdyž jsem nikdy doopravdy nepochopil proč.

Anne je jedním zmála lidí, které znám, kteří skutečně mohou tvrdit, že prožili horší dětství než já nebo Luna – asi před pěti lety, když byla ještě ve škole, ji unesl temný mág jménem Sagash, který zní chtěl udělat svoji učednici. SVariamovou pomocí se jí podařilo utéct, trvalo to ale skoro rok aAnne nikdy neprozradila ani mně, ani Luně, co přesně se během těch devíti měsíců stalo. Když jsem vešel, krátce na mě pohlédla, nezdála se však překvapená: viděla mě přicházet. „Ahoj,“ řekl jsem.

„… můžu?“ hulákal ten chlap. „Jsem to, co ze mě tahle vláda udělala, ne? Jako kluka mě táta poslal do polepšovny atam se ke mně chovali jako ke kriminálníkovi. No, tak teď mají, co…“

„Potřebuješ pomoc?“ zeptal jsem se.

Anne zvedla ruku apootočila se od Kérky ke mně. Měkce řekla: „Teď není vhodná chvíle.“

„Lidi ani poldové pro mě nic neznamenají. Zavolej je auvidí. Všichni jsou jedna verbež; totální nuly. Nebudou vědět, co je…“

„Dovolíš?“ požádal jsem muže.

Kérka se na mě zamračil. „Kdo, kurva, jsi?“

„Přítel přítelkyně. Promiň, známe se?“

Sledoval jsem, jak ten chlap přehazuje mentální výhybku. Byl to pomalý proces ajá viděl, jak se přede mnou větví možné budoucnosti. Mohl by se dál chvástat; mohl by ustoupit; mohl by se začít rvát. Tak trochu jsem doufal, že zvolí to poslední. Kérka byl velký parchant, jenže můj standard pro „parchanty“ byl ve srovnání snormálními lidmi silně narušený ave smyslu vážné hrozby se tenhle nedostal ani na můj radar. Měl jsem za sebou den plný stresu apředstava, že bych si ho na někom vybil, mě lákala víc, než měla.

„Alexi!“ řekla Anne.

Úkosem jsem na ni pohlédl. „Co?“

„Prosím, nedělej to.“

„Co?“

„Ty víš co.“ Anna se tvářila mírně frustrovaně. „Vážím si tvojí pomoci, ale jsem vpohodě.“

Kérka mezi námi zmateně těkal pohledem; teď se mu však na obličeji usadil ošklivější výraz ajá cítil, jak se budoucnosti přeskupily. Byl jsem tu já, Anne adav ve dveřích avšichni jsme ho sledovali, takže by musel být vážně pitomý, aby si něco začal, jenže pitomým aagresivním lidem vyhynutí rozhodně nehrozí aKérka byl zjevně zářným příkladem svého druhu. „Hej! Já stebou, kurva, mluvím!“

„Omlouvám se,“ řekla mu Anne. „Já tu žádné drogy nemám. Když se posadíte, můžu…“

„Drž, kurva, hubu!“ Kérka vykročil avztyčil se nad Anne. Co se týkalo výšky, neměl nad ní nijak zvláštní výhodu, vynahrazoval si to však mohutností. „Neser mě. Všichni mi lhali ajá je za to donutil zaplatit, jo?“ Začal dělat další krok vpřed anatáhl se po Anne. „Já…“

Když po ní ten chlap sáhl, zacukaly mi prsty. Chtěl jsem zakročit akřišťálově jasně jsem viděl, co by následovalo: zablokoval bych jeho paži, on by mě popadl, já bych ho setřásl, on by tím získal potřebnou výmluvu ohnat se po mně ajá potřebnou výmluvu srazit ho kzemi. Možná byl silnější, jenže já byl rychlejší aměl jsem lepší výcvik, navíc jsem uměl předvídat každý jeho pohyb. Mohlo to skončit pouze jedním způsobem…

… aAnne mě právě požádala, abych to nedělal. Anne ví, co dokážu, aprávě proto řekla „nedělej to“. Nebyla vnebezpečí – zblízka byla víc smrtící než já. Kdybych zakročil, nedělal bych to kvůli ní; dal bych se vést pýchou asnahou něco dokázat.

Zůstal jsem na místě. Ten chlap Anne chytil asilnými prsty jí obemknul celé nadloktí. „Znova ti to, kurva, opakovat nebudu.“

Anne se zadívala muži do očí aněco se nepatrně změnilo. Většina lidí sebou trhne, když je někdo chytí, Anne však ne. Hleděla vzhůru na toho muže anijak nereagovala; vypadalo to, že snad ani nedýchá. „Nemám, co hledáte,“ řekla mu jasně. „Prosím, pusťte mě.“

Viděl jsem, jak ten chlap zaváhal. Jeho drogami zamlženým mozkem se zjevně snažila propracovat zpráva, že se Anne nechová jako oběť. Jenže pokud je někdo natolik pitomý, aby se začal rvát před lidmi, obvykle je zapotřebí důrazného projevu síly, aby zařadil zpátečku, aAnne nevypadá nebezpečně. Natáhl se po jejím krku.

Anninýma očima se něco mihlo.

Věštecká magie nabízí pohled do budoucnosti, do minulosti však ne. Když se někdo snaží učinit rozhodnutí, pak pokud jste dost rychlí, můžete zahlédnout, mezi čím volí. Anne zvedla ruku ajá na zlomek vteřiny zahlédl moře možností, které se před ní otevřely, záblesky scén, které na mě vyskočily zjednotlivých větví budoucnosti: nepatrné zaklínadlo, ticho aklid, zhroucené tělo, ohlušující vřískot, hlasy – počkat, zpátky, co bylo to poslední?

… abylo to pryč. Anne se prsty dotkla mužova zápěstí ana kratičký okamžik zazářilo zelené světlo. Jednalo se okomplexní zaklínadlo, jaké jsem ještě nikdy dřív nespatřil.

Muž zavrávoral azarazil se. Zočí mu zmizela agrese anajednou se tvářil prostě zmateně.

„Prosím, posaďte se,“ požádala ho Anne. Její tón byl stále zdvořilý amuž poslechl, svezl se na jednu zžidlí, jako by mu najednou ztěžkly končetiny. Anne se otočila ke mně. „Mám práci.“

Opětoval jsem její pohled – co jsem to na okamžik zahlédl? – pak jsem ty obrazy setřásl. Možná se mi to jenom zdálo. „Snažíš se mi říct, abych přišel jindy?“

„Ano.“ Anne na mě vyrovnaně hleděla. „Omlouvám se. Teď není vhodná chvíle.“

Zaváhal jsem, pak jsem kývl. Protlačil jsem se davem ven. Slyšel jsem, jak Anne za mnou vyhání lidi ven.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Myslela jsem, že jsi odešel,“ odpověděla Anne. Ve tmě jsem jí neviděl do obličeje.

„Neřekl jsem kam.“

Pokrčil jsem rameny. „Tohle místo ktobě sedí.“

„Nepatří mi to tu.“

„Kdy?“