© Bárbara Montes Peña and Juan Gómez-Jurado 2021,

in collaboration with Antonia Kerrigan Literary Agency

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kateřina Castañeda Rodríguez, 2026

Cover and illustrations © David G. Forés, 2026

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2026

ISBN 978-80-277-7284-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-7285-8 (mobi)

2. díl

přeložila Kateřina Castañeda Rodríguez

Bárbara Montes věnuje

tuto knihu Noahovi

Juan Gómez-Jurado věnuje

tuto knihu Andree a Javimu

Postavy

Amanda Blacková:

rodiče krátce po jejím narození zmizeli, a tak žije jen s tetou Paulou. Ve třinácti letech se dozvídá pravdu o svém původu: její předci byli členy pradávné sekty uctívající egyptskou bohyni Maat. Posláním této sekty je krást magické (i nemagické) předměty, které by ve špatných rukou mohly ohrozit existenci lidstva. Kromě toho se Amanda musí vypořádat s typickými problémy náctileté slečny (a že jich je!) a také denně trénovat, aby naplno rozvinula zvláštní schopnosti, které se u ní projevily v den třináctých narozenin.

Teta Paula: Amandina prateta, poručnice a přísná trenérka. Nikdo neví, kolik jí je let, zdánlivé stáří je třicet pět až padesát pět roků. Tvrdí, že už není fyzicky zdatná, ale podle Amandy to není tak úplně pravda: během každodenních tréninků viděla tetu provádět kousky hodné kaskadéra.

Paula by pro Amandu udělala cokoli a její největší starostí je ochránit ji před nebezpečím, které pro ni představuje dědictví, jež jí připadlo v den třináctých narozenin.

Eric: Amandin nejlepší kamarád. Chodí do stejné školy a doprovází Amandu na misích. Je opravdovým machrem přes počítače a umí hacknout jakýkoli server. Předtím než se seznámil s Amandou, byl samotář, do kterého se všichni ve škole naváželi, ale teď ho nic a nikdo nezastaví. Když se neustále dostáváte do nebezpečných situací, jež vás mohou stát život, logicky se vám zvedne sebevědomí. Nejradši na světě má maminku a pak Amandu (ale taky se mu dost líbí Esme, jejich společná kamarádka).

Benson: tajemný komorník rodiny Blackových. Zdá se, že umí uhádnout Amandina přání a potřeby dřív, než je Amanda vysloví nahlas. Zjevuje se nečekaně a nepozorovaně mizí. Podle všeho slouží v rezidenci Blackových nepřirozeně dlouho: Amanda jednou našla velmi starou fotografii, na které byl Benson a… vypadal úplně stejně jako teď!

Má na starost všechno vybavení potřebné na Amandiny a Ericovy mise a také je vynálezcem všelijakých důmyslných udělátek! Umí řídit auta a pilotovat letadla i vrtulníky parkující v ateliéru rezidence Blackových. Tuto dovednost učí rovněž Amandu a Erica. Pro Amandu i tetu Paulu je Benson členem rodiny a mnohokrát mu to daly najevo.

Esme: Amandina a Ericova spolužačka z gymplu. Ví o Amandině dědictví a je vždy ochotna pomoct. Moc ráda by je doprovázela na misích a doufá, že ji o to Amanda jednou požádá. Prozatím ji těší, že se s Amandou i Ericem může přátelit a poslouchat jejich dobrodružné vyprávění (a taky se jí trochu líbí Eric).

Místa

Rezidence Blackových:

už po několik staletí domov rodiny Blackových. Amanda rezidenci (vilu s pozemky) zdědila v den třináctých narozenin. Zvenčí vypadá vila zachovale, ale uvnitř je to pohroma. Amanda, Benson a teta Paula dali pár místností do pořádku ke každodennímu užívání, ale jinak je dům zanedbaný a zchátralý. Společně pracují na tom, aby vile navrátili její lesk. Potíž je v tom, že ačkoli Amanda zdědila velké jmění, nemohou se pustit do rekonstrukce, protože by řemeslníci mohli objevit tajemství ukrytá v domě. Vila má tajné chodby, místnosti, které se objevují a zase mizí, a spoustu dalších, dosud neobjevených věcí.

Ateliér: název pro sklepní prostory vily, kde se Amanda s Ericem chystají na mise. V ateliéru se ukrývá Galerie tajemství, v níž se uchovávají předměty ukradené na jednotlivých misích (dokud budou nebezpečné, nesmí Galerii opustit). Kromě toho jsou tu nejvýkonnější počítače a hangár, kde parkují letadla (některá nadzvuková). Těmi se lze v rekordním čase přemístit kamkoli na světě. Je tu i obrovská šatna s rozmanitým oblečením – od lezeckého obleku po večerní šaty. Také knihovna, studovna a posilovna, kde Amanda denně cvičí (další trénink probíhá v zahradách rezidence, ačkoli slovo zahrady je poněkud nadnesené).

Předmluva

Co nejopatrněji jsem postupovala chrámem.

Během příprav na misi jsme s Bensonem, tetou Paulou a Ericem zjistili, že tato stará budova je plná pastí a že všechny jsou smrtelné. Kmen Ronitů byl podle všeho velice obezřetný a od přírody nedůvěřivý a raději si pojistil, aby jeho posvátné předměty někdo – v tomto případě já – neukradl. Zatím se mi podařilo úspěšně překonat tři pasti, netušila jsem ale, kolik mě jich ještě čeká cestou k síni, kde se nacházela kamenná soška. Právě pro ni jsem si šla.

Ve špatných rukou by soška mohla rozpoutat přírodní katastrofy, a proto jsme si my, Blackovi, slíbili, že ji ukradneme a zmizí tak ze světa.

S tím množným číslem je to trochu složité. Řekněme, že s dědictvím rodiny Blackových se pojí i určité závazky.

Mí rodiče a před nimi taky jejich rodiče sošku celé roky marně hledali. Teprve před několika týdny Eric konečně zjistil, kde se nachází. Jakmile jsme v jedné z místností Galerie tajemství objevili zaprášenou knihu, ve které se o sošce psalo, Eric si usmyslel, že ji najdeme.

Vyhledal nespočet zdrojů a strávil hodiny a hodiny pročítáním starých písemností ze zapomenutých knihoven, aby se dozvěděl co nejvíce informací o kmeni Ronitů. To vše pochopitelně na počítačích, které se nacházely v ateliéru vily.

To byla jeho práce.

A tohle zas moje.

Postupovala jsem chladnou chodbou s vysokánskými kamennými zdmi. Do hladkého povrchu některých kamenných kvádrů vytesali Ronitové různé výjevy. Přistoupila jsem k prvnímu obrazci a rukávem z něj setřela prach. Posvítila jsem na něj baterkou a zalapala po dechu. Odskočila jsem od kamene a chvilku trvalo, než jsem se vzpamatovala a mohla znovu přistoupit blíž. Musím si ten obrazec pořádně prohlédnout!

Na prvním kameni byla znázorněna dívka, jak si zaujatě prohlíží něco na zdi. V pravé ruce držela zvláštní předmět, z nějž vycházely paprsky… Podobal se svítilně, ale Ronitové byli starodávný kmen a vytesané výjevy pocházely z doby, kdy svítilny ještě neexistovaly. Dívka byla oblečená úplně stejně jako já.

Klidně jsem to mohla být já!

„No tohle… Co to má znamenat?“ zašeptala jsem a očima rychlevyhledala další obrazec. Přistoupila jsem k němu a uviděla na něm dívku, jak kráčí chodbou. Pomalu jsem došla až ke třetímu výjevu: stejná dívka ležela na zemi, rozseknutá vejpůl v kaluži něčeho, co klidně mohla být krev. Nad ní se vznášel velký nůž ve tvaru půlměsíce.

Na tvářích mě polechtal lehký závan větru. Vrhla jsem se na zem na břicho a rukama si zakryla hlavu.

Bez přemýšlení, bez zaváhání.

I to bylo součástí mého dědictví.

Spolu s rezidencí Blackových a spoustou rodinných závazků jsem získala taky… zvláštní schopnosti. Neuvěřitelně rychlé reflexy, kočičí hbitost, schopnost ukrást člověku hodinky přímo ze zápěstí, aniž by si toho dotyčný všiml.

To jsme byli my, Blackovi.

Zloději.

Náhle vzduchem prosvištěl nůž a zabodl se přesně do místa, kde jsem před pár vteřinami stála.

To bylo o fous, pomyslela jsem si.

Proplazila jsem se kolem ostří nože, vstala a oprášila se. Stačilo málo a bylo po mně. Musím ale pokračovat!

Opatrně jsem našlapovala a rozhlížela se, jestli tu kmen Ronitů nenastražil další past. Jednalo se o málo známou civilizaci, která před mnoha staletími obývala zapadlý kout amazonského pralesa. Ronitové dosud ukázali, že při vymýšlení smrtelných pastí umějí být vynalézaví, někdy ale člověku musí dojít nápady, no ne?

Alespoň jsem v to doufala.

Barevně natřená, avšak již vybledlá, dřevěná klenba napovídala, že je na konci chodby další místnost.

Vešla jsem do ní.

Přede mnou na podstavci stála soška. Pocítila jsem zklamání: na to, že ji Ronitové uctívali jako bůžka, nebyla nijak mimořádná. Jen malý dřevěný panáček. Vůbec nic úžasného ani strašidelného, prostě jen panáček bez očí, nosu a pusy, vyrobený ze světlého, hladkého dřeva. Když jsem na něj posvítila baterkou, zaleskl se.

„A kvůli tomuhle takový povyk?“ promluvila jsem do prázdna. „Nepřijdeš mi tak nebezpečný, pajduláku.“

Šla jsem blíž a vzala sošku do ruky, abych si ji prohlédla.

Ozvalo se cvaknutí.

Polekaně jsem se rozhlédla, co jsem to provedla.

Cvaknutí mohlo samozřejmě znamenat, že jsem v průšvihu.

V pěkném průšvihu.

Podlaha místnosti se náhle rozevřela a začala se bortit a padat do něčeho, co vypadalo jako jáma se špičatými dřevěnými kůly. Zdi se začaly hroutit a já udělala to jediné, co se v tu chvíli dalo: vzala nohy na ramena.

Všechno kolem mě se bortilo. Běžela jsem, jak nejrychleji jsem dovedla, a v duchu se modlila, aby tu nezůstala žádná nespuštěná past, protože jestli se spustí teď, když prchám ven, je zaručeně po mně.

Při útěku chodbami a místnostmi hrozilo nebezpečí, že mě velké a těžké kamenné kvádry rozdrtí. Podlaha mi stále rychleji mizela pod nohama. Sotva jsem šlápla na některou z dlaždic, hned se propadala.

Netušila jsem, zda se mi podaří doběhnout k východu dříve, než se všechno kolem mě zbortí.

Nevím, jak dlouho jsem běžela rozpadajícím se chrámem, až jsem konečně zahlédla světlo, které bylo mou nadějí na záchranu.

Sebrala jsem poslední zbytky sil a zrychlila právě ve chvíli, kdy jsem si myslela, že už rychleji běžet nedovedu.

Musím to stihnout! Jsem na světě příliš krátce, ten dřevěný pajdulák mě nedostane!

S rozběhem jsem skočila, prolétla branou chrámu a skutálela se na trávu.

Ještě pár metrů jsem se plazila ve snaze dostat se co nejdál od té pohromy, když vtom se za mými zády ozvalo mohutné zaburácení a já zkoprněla. Vzepřela jsem se na předloktích, pomalu se otočila a podívala se směrem, kde dříve stál chrám Ronitů.

Zmizel, nezůstalo po něm ani stopy. Na jeho místě teď byl jen tmavý kráter, z nějž stoupal sloup prachu.

Z ronitské stavby nezbyl jediný kámen. No super, Amando, pomyslela jsem si. Právě jsi zničila poslední zbytky starodávné civilizace.

Na lítost ale nebyl čas. Za sebou jsem uslyšela spěšné kroky. Vyskočila jsem na nohy a přemítala, kam se schovat. Kolem mě byly jen stromy.

Jedním skokem jsem se vyhoupla na větev jednoho z nich a začala šplhat, abych se co nejrychleji ukryla v listí. Po chvilce se křoví okolo stromu zatřáslo. Celá jsem se napnula, připravená se na vetřelce vrhnout, povalit ho na zem a pak utéct.

Vtom se z křoví vynořil Eric a volal:

„Amando! Amando! Kde jsi?“

Měl na krajíčku, a tak jsem ho nechtěla dlouho trápit a seskočila na zem přímo před něj.

„Tady!“

Jestli vás někdy zajímalo, zda se v lidské tváři může odrazit úleva a počínající infarkt současně, Eric by vám v tu chvíli dokázal, že může.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se, když se uklidnil. „Na kamerách dronů jsme viděli, že se chrám bortí, tak jsem za tebou co nejrychleji přiletěl… Jsi v pohodě?“

„Jo, jsem, neboj se. A mám… tohle.“ Ukázala jsem mu sošku. Dalo mi dost práce ji během útěku neupustit.

Eric se zklamaně podíval na kousek dřeva v mých rukou, pak na kráter, který tu mojí vinou vznikl, a konečně na mě.

„No tak… ti asi gratuluju.“

Vrátili jsme se k vrtulníku a odletěli domů, kde jsme sošku bezpečně uložili do Galerie tajemství.

Možná to nebylo nic významného, ale mohli jsme si tuto položku odškrtnout ze seznamu úkolů, které si Blackovi předsevzali. A vyvázli jsme živí.

Čekal nás klidný týden ve škole, daleko od nebezpečí a strachu.

Alespoň jsme si to mysleli.

1.

Pondělní vyučování se hrozně vleklo. Svaly se ještě nevzpamatovaly z předchozího dne, kdy jsem běžela jak o život ronitským chrámem, a tělo bylo po víkendu plném dobrodružství a nebezpečí unavené, jenže teta Paula byla nekompromisní: prý nesmím zameškat ani jednu hodinu. Nebyla s ní řeč.

Přežili jsme s Ericem nezáživné vyučování, šikanu ze strany Sary a její party i překvapení v podobě písemky z matematiky. Ke konci vyučování jsem měla pocit, že bych snad radši běhala bortícím se chrámem.

Jediná dobrá zpráva byla, že se do konce týdne nebudeme učit z důvodu školní olympiády: akce, která se koná každé čtyři roky. Sjedou se sem kluci i holky ze všech koutů světa, až do pátku budou soutěžit v různých disciplínách a nakonec se vyhlásí nejlepší škola v každé kategorii. Nesoutěží se jen ve sportu, ale taky ve vědeckých pokusech, a dokonce bude soutěž o nejlepší fotografii a nejlepší divadelní hru. My, kteří nesoutěžíme v žádné kategorii, budeme mít volno, ačkoli vedení školy nás požádalo (přesněji řečeno jemně nám pohrozilo), abychom přišli soutěžící povzbudit.

Po vyučování jsme si s Ericem řekli: „Tak ahoj zítra.“ Věděli jsme, že druhý den musíme přijít a tleskat spoustě lidí, které ani neznáme. V tu chvíli nám to ale bylo úplně jedno: nemohli jsme se dočkat, až si doma odpočineme.

Už jsem vám říkala, že jsme zloději, viďte?

Ne ti zloději, kteří se vám vloupají do bytu, když nejste doma, a odnesou si váš playstation. To ne.

Ptáte se, jaké nebezpečí?