Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Larry Correia v nakladatelství

Lovci monster

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

Lovci monster: Invaze

Lovci monster: Z archivu

Lovci monster: Ochránce

Lovecká sezona 1

Lovecká sezona 2 *

Grimnoirské kroniky

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

Sága zapomenutého válečníka

Syn černé meče

Rod zabijáků

Ničitel světů *

Larry Correia & John Ringo

Paměti lovce monster

Grunge

Hříšníci

Světci

* Připravujeme

Copyright © by Larry Correia of short story „Bulletproof“, 2023

Copyright © Karel Doležal, Alex Drescher, Oskar Fuchs, Jakub Hoza, František Kotleta, Jakub Mařík, Michaela Merglová, Jiří Pavlovský, Martin Paytok, Kristýna Sněgoňová, 2023

Preface © Martin Fajkus, 2023

Translation © Jakub Mařík, 2023

Cover Illustration © Petr Willert, 2023

Cover Art © Lukáš Tuma, 2023

Czech Edition © FANTOM Print, 2023

ISBN epub 978-80-7594-506-8

ISBN mobi 978-80-7594-507-5

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Drazí lovci a lovkyně, milá monstra a bestie…

Pokud vás předchozí slova trochu zarazila, vězte, že pro ně mám pár dobrých důvodů. Ten první je očividný. Je nepopiratelný fakt, že správně zvolené oslovení je minimálně u předmluvy polovina úspěchu v boji o pozornost čtenáře, zejména v případě, kdy je třeba obhájit holou existenci takového textu v kontrastu s jedenácti skvělými povídkami, které netrpělivě čekají v závěsu, aby už mohly vystavit své vnady. Druhý důvod je založen na předpokladu, že i na opačné straně „barikády“ je dostatek poměrně inteligentních monster, takže je tu jistá možnost, že by alespoň pár z nich mohlo být dostatečně sečtělých, aby si tuhle antologii vychutnalo. Znáte to: „Tak dlouho se do Propasti házejí knihy, až… Propast začne číst.“ Je to sice dost hypotetická možnost, ale proč se předem ochuzovat o jakoukoliv minoritní skupinu čtenářů. A navíc, kde je psáno, že by takové monstrum nemohlo být opravdovým geekem? Dokážete si třeba představit, že by přišlo na autogramiádu, aby získalo podpisy oblíbených spisovatelů? A nádavkem i jejich srdce nejen v přeneseném smyslu slova. Ale to už je námět na jiný příběh. Třetí důvod je zcela očividný, kdyby nebylo lovců ani bestií, tahle kouzelná antologie by vůbec nevznikla. Tak proč jim nepoděkovat.

Ale teď trochu vážněji, smyslem této předmluvy je poodhalit něco z historie našeho projektu LMF a nastínit pár ne úplně nezajímavých souvislostí, jež se s ním pojí. Abych to však mohl udělat, musím se nejprve vrátit o víc než deset let do minulosti. Do doby, kdy nakladatelé urputně hledali nějaký svůj nový „svatý grál“, jenž by jim přinesl primárně bohatství a sekundárně i nějakou tu pomíjivou, ovšem neodmítanou slávu. Ti velcí toužili objevit „dalšího Dana Browna“ či „novou Rowlingovou“, ti žánroví by se obvykle spokojili i s „novým Kulhánkem“. A tak se stalo, že jednoho dne za mnou přišel můj kamarád a majitel ostravského nakladatelství FANTOM Print, Libor Marchlík, a s vítězným výrazem ve tváři mi oznámil, že objevil „amerického Kulhánka“, který se jmenuje Larry Correia.

Protože jsem tuhle hlášku v různých obměnách slyšel už několikrát, byl jsem dost skeptický, ale při bližším průzkumu se kupodivu ukázalo, že by na tom tvrzení mohlo být něco pravdy. Correiovi Lovci monster i přes svou originalitu v mnohém s díly velkého Mistra českého splatterpunku souzní, ať už se jedná o brutální akci, spoustu prolité krve, spotřebovaných nábojnic, správnou míru nadsázky a černého humoru, nebo v neposlední řadě i o nějaké ty hlášky a popkulturní odkazy. Prostě, tohle byla láska na první přečtení, a jak rostl počet v Česku vydaných knih a Larryho svět lidí a monster se rozvíjel a košatěl, jak přibývali hrdinové, nové nápady i nestvůry, onen cit se minimálně u mě prohluboval. Nemalou zásluhu na tom měla i návštěva Larryho Correii a jeho ženy v Praze, kde jsme se nejen poznali na živo, ale zažili i pár velkolepých dobrodružství, od vpravdě epického souboje v pojídání masa a dalších pochutin v restauraci Ambiente, přes Larryho úžas, když před něj naše malá skupinka skalních fanoušků napochodovala v tričkách, na kterých se skvěla jeho karikatura od Dana Černého, až po úžasnou návštěvu Armádního muzea Žižkov na Vítkově, kde se Correia cítil jako ryba ve vodě a zasvěceně diskutoval o nejrůznějších zbraních.

A tady se oklikou dostáváme k Jakubu Maříkovi, překladateli a fanouškovi Lovců monster v jedné osobě, který tuhle podivuhodnou výpravu absolvoval s námi a užil si Correiovu návštěvu minimálně stejně tak jako já. Takže, když mě v roce 2020, nedlouho poté, co u nás vyšla sbírka povídek amerických autorů nazvaná Lovci monster: Z archivu, poprvé napadlo, že bychom podobnou antologii mohli sestavit i u nás v Česku, okamžitě jsem pomyslel na něj. Jako každý vizionář jsem totiž potřeboval věrného sidekicka, který odvede většinu práce a mě nechá vyniknout. Jakub byl pro tento projekt ideální volbou nejenom proto, že je to strážce a znalec světa Lovců monster, ale i pro své nadšení a v neposlední řadě také pro introvertní povahu, která ho dost limituje při vystupování na veřejnosti, ovšem nijak jej neomezuje v písemném projevu. A čas ukázal, že to byla šťastná volba.

Jen co jsem Jakubovi svůj nápad představil, okamžitě se pro něj nadchl, a mohli jsme začít plánovat. Což zahrnovalo dost vášnivé diskuse, z nichž vyplynulo, že antologie musí vznikat pod patronací Larryho Correii (a nejlépe s jeho povídkou uvnitř), děj jednotlivých příběhů by se měl odehrávat v Česku a měl by zahrnovat výhradně domácí monstra a nestvůry. Bonusově by se pak příběhy měly více či méně dotýkat ostravské lovecké společnosti Fantom, kterou Larry Correia poté, co se s částí osazenstva svého českého vydavatele seznámil osobně, zapracoval do jednoho ze svých románů.

Dalším krokem bylo vytipovat vhodné autory, a pak už mohla začít skutečná práce. Zatímco Jakub si vzal tu jednodušší část, což znamená přesvědčit Larryho, já měl tu těžší, nadchnout pro náš projekt Libora Marchlíka. Vydolovat příslib financí z člověka, kterému by mohl jeho zarputilost závidět i strýček Skrblík, byl téměř nadlidský výkon. Ale podařilo se*. A tak jsme mohli začít oslovovat adepty na autory povídek a lákat je do svých sítí ne nepodobni Erbenovu vodníkovi, někdy i s využitím klasických smetanovských motivů: „Znám jednu sbírku, tak se hodíš, tak se hodíš…“ Kupodivu, nápad LMF vzbudil všeobecný zájem, nadšení, a nakonec i souhlas. Nebudu tady vyjmenovávat, co vše jsme museli slíbit a udělat ve jménu onoho jezuitského účelu světícího prostředky, ale deset domácích fantastů se vydalo na cestu, z níž se vylíhla tato unikátní sbírka.

Jakub a já jsme jim byli prakticky nonstop k dispozici, stejně jako krátký manuál světa Lovců monster i postav lovecké společnosti Fantom. (Pokud mezi členy Fantomu a osazenstvem nejmenovaného ostravského nakladatelství uvidíte jisté podobnosti, určitě to není náhoda.) Tady bych se rád zastavil, protože ona čtveřice postav sehraje v následujících příbězích někdy větší a jindy menší úlohu. Tou nejvýraznější je samozřejmě Libor, škrt k pohledání a byznysový žralok, který to dokáže hrát pěkně drsně. Následuje Alexandra, obchodní ředitelka společnosti, introvertka, co si náladu zlepšuje odpalováním silných výbušnin, obvykle v blízkosti magických tvorů. Pak je tu Martin, hlavní zásobovač a firemní šílený vědec se zálibou v sukubích miniaturách. A Petra, archivářka a zdroj informací o monstrech a magii, která přestoupila z učení malých „monster“ ve škole k lovu těch velkých.

Musíte uznat, že s touhle impozantní skvadrou šlo psaní v podstatě samo. Byť i tady se vyskytly problémy, zejména v rámci obvyklých podezřelých, tedy termínů odevzdání. A tak se smlouvalo a uváděly se realistické i méně realistické důvody zpoždění, ale všechno se dalo vyřešit.

Jako editoři jsme měli hlavní obavu, aby si všechny povídky nebyly podobné. Něco jsme mohli ošetřit už na začátku, a tak se v příbězích neobjevují stejné příšery, ale pak už to bylo na jednotlivých autorech a na jejich fantazii. A tady musím přiznat, že to vyšlo lépe, než jsem se odvážil doufat. Každá povídka je jiná a každá je jinak dobrá. Ať už se jedná o kousky od „profláklých“ tváří, jako jsou Pavlovský, Kotleta či Sněgoňová, nebo od stále se slibně rozvíjejících talentů jako Drescher či Hoza. Každý, kdo se do této antologie zapojil, se opravdu vytáhl. A navíc se ukázalo, že naše nestvůry a monstra mohou být stejně zábavná i nebezpečně děsivá jako ta americká.

Abych to zkrátil, čas, který jsem strávil přípravou LMF, jsem si skvěle užil. A teď doufám, že podobně si těch jedenáct příběhů užijete i vy!

Martin Fajkus

P. S.: Jakub Mařík odmítl napsat doslov, takže všichni, kdo se tím budou cítit ochuzeni, si musejí stěžovat u něj.

Vzhledem k tomu, že sklepení Fajkusova domu je více než pověstné a nejeden vzpurný český autor by o něm mohl vyprávět, tak to „vydolování“ Martinovi zas tak moc práce nedalo… (pozn. nakladatele).

Larry Correia (* 1977)

Americký spisovatel, fantasta a šťastný muž, protože se mu splnilo hned několik životních snů. Vyrůstal na malé farmě v Kalifornii, přesto se nestal farmářem, ale vystudoval ekonomiku na univerzitě. Pak se živil jako knihkupec, střelecký instruktor či majitel obchodu se zbraněmi, což je pro takového fanouška střelných zbraní jako on téměř práce snů. Correia však věděl ještě o lepším zaměstnání. Už od univerzitních let zkoušel psát, ovšem teprve s románem Lovci monster, s. r. o. (2007) byl spokojen. Dokonce natolik, že když ho vydavatelé odmítali, nakonec ho vydal samonákladem. Tehdy si knihy všimli v nakladatelství Baen a jak se říká, ostatní už je historie. Z Correiovy prvotiny se stal bestseller. A také brána do světa, kde vedle sebe žijí lidé i netvoři, a aby to nekončilo příliš tragicky, jsou zde i profesionálové, kteří se živí lovem monster.

Cyklus Lovci monster má v současnosti osm knih v základní řadě, navíc ještě vedlejší větev pojmenovanou Paměti lovců monster, kterou autor napsal s Johnem Ringem, a několik dalších knih i povídek. Larry Correia se však neomezuje jen na lovecké akční řezačky, na svém kontě má i třídílné noirově laděné Grimnoirské kroniky a také skoro klasicky pojatou fantasy Sága zapomenutého válečníka. Navíc spolu s Mikem Kuparim píše knihy o tajné jednotce zvané Dead Six a má spoustu dalších zájmů. A protože má rád svůj klid, z honorářů za prodané knihy si koupil horu, postavil na ní dům a spokojeně tu žije. Je to sice jen malá hora, ale jeho!

NEPRŮSTŘELNÝ

Larry Correia

Praha je nádherné město. Zcestoval jsem většinu světa a Praha zůstává výjimečnou. Má ten unikátní starosvětský šarm a lidé, které tam znám, jsou vážně v pohodě. Proto bylo trochu nešťastné, že jsem se chystal někoho zabít u jedné z jejích největších turistických atrakcí. Na svou obranu musím dodat, že dotyčný patřil ke Svaté církvi dočasné smrti, tedy k těm nejhorším z nejhorších.

Ti parchanti se mi před rokem pokusili unést syna. Má manželka dostala našeho chlapce zpátky a zmíněnou odnož kultistů potkala brutální smrt – Julie je ta poslední, s kým byste si chtěli zahrávat –, ale Dočasnost tu stále byla a zaručeně neměli v plánu nic dobrého. Není horší havěti než té, která svou duši dobrovolně prodá zlovolným Starobylým. Výměnou za moc páchají příšerné věci ve jménu těch nejhorších bytostí ve vesmíru a jedním z mých životních cílů je zastavit je, kdykoliv se mi naskytne příležitost.

A někdo, koho jsem považoval za jednoho z vůdců kultu, měl tu smůlu, že prošel přímo kolem mě, když jsem čekal ve frontě, abych si koupil trdelník.

Vážně, tohle na ulici prodávané pečivo je výborné. Přímo před vámi ho připraví na tyči nad otevřeným ohněm, posypou cukrem, vymažou nutellou a vyplní zmrzlinou. Ale to odbíhám. Zpátky k vraždě.

Vypadalo to, že můj cíl se vydal na menší procházku. Doprovázeli ho dva mladíci – ten zákeřný nebezpečný typ, který Dočasnost verbovala nejraději –, nepochybně osobní strážci. Držel jsem se dvacet metrů za nimi, snažil jsem se hrbit a sklánět hlavu, aby mě nezahlédli. Se svými více jak sto osmdesáti centimetry trochu vyčnívám. Bylo příjemné odpoledne, takže chodníky byly plné davů a oni si mě zatím nevšimli.

Ve chvíli, kdy šli po mojí rodině, se to pro mě stalo osobním. Podplatil jsem UPKM agenta, aby mi sehnal kompletní složku, kterou na Dočasnost vedli, a zapamatoval jsem si fotky všech potvrzených členů. Měl sice klobouk a sluneční brýle a nechal si narůst řídké vousy, ale stejně jsem si byl vcelku jistý, že sleduji parchanta jménem Fletcher Bell, zapleteného do lidských obětí a temné magie, pravděpodobně nekromanta a zaručeně společníka Lucindy Hoodové.

Vcelku jistý však nestačilo, abych někoho sejmul. Musel jsem si být absolutně jistý, což znamenalo, že se budu muset dostat blíž a možná dojde i na přímou konfrontaci. Jenže to jsem venku na ulici udělat nemohl.

Zabíjení nekromantů je obvykle považováno za službu veřejnosti. Problém byl, že já do České republiky přiletěl na pohřeb svojí pratety. Skoro jsem ji neznal, ale pomáhala mojí mámě, jejíž rodina tu stále žila. Nebyl jsem tu v oficiální LM záležitosti a místní úřady mi nic neschválily. Neměl jsem zbraň. A přestože Fletcher vypadal jako tlusťoch středního věku, všichni nekromanti jsou šíleně nebezpeční.

Protože jsem si byl jistý, že české vládě by se nelíbilo, kdyby americký turista zakroutil krkem britskému turistovi na dovolené, vytáhl jsem telefon a našel jsem číslo na Fantom, místní loveckou společnost. Spolupracovali jsme během vylodění na Severním ostrově, kde si počínali jako skuteční profesionálové. Pokud se jejich zákony podobaly těm americkým, Fantom mohl nekromanta beztrestně zabít kdykoliv, a ještě za to dostanou zaplaceno.

Hej, tady Owen Pitt z LM, jsem ve městě a myslím, že jsem zahlédl kouzelníka z vražedného kultu, kterého byste mohli odprásknout a napakovat se na tom není vhodný začátek konverzace, kterou bych chtěl vést nahlas, a proto jsem Liborovi v podstatě to samé napsal za chůze v esemesce, přidal jsem svou lokaci a stiskl jsem Odeslat.

Nebyl jsem si jistý, jestli jdou do staré části města, protože hodně stará je velká část Prahy, ale procházel jsem pěknou poklidnou čtvrtí plnou historie. Druhá světová se na staré Evropě značně podepsala, Praha však byla zkázy ušetřena a město si zachovalo ten klasický středoevropský šarm, o který spousta dalších měst přišla. Fletcher se blížil k náměstí se slavným orlojem. Podle různých řečí a přízvuků, které jsem zaslechl, tu byli místní i cizinci z celého světa, fotili si orloj, jedli a všechno komentovali. Fletcher a jeho doprovod se zastavili, aby se podívali na astronomické hodiny. Taky jsem se zastavil a předstíral, že dělám to samé, i když ve skutečnosti jsem sledoval je, což nebylo nic snadného, protože orloj vypadal vážně úžasně.

Vypadalo to, že si tu chvíli postojí, Fletcher asi na někoho čekal. Oba bodyguardi se rozhlíželi po náměstí, ruce svěšené u rozepnutých košil, pod kterými určitě schovávali pistole. Působili nervózně, což bylo pochopitelné, protože pokud ten chlap byl tím, za koho jsem ho měl, hledaly ho UPKM i všechny ostatní tajné, na monstra dohlížející vládní organizace na světě. Jenže když přes náměstí prošla dvojice policistů, Fletcher se na ně ani nepodíval. Pokud mu něco dělalo starosti, nebyl to zákon.

Libor si moji zprávu zatím nepřečetl, tak jsem mu poslal další, aby přesně věděl, kde jsme, a že je budu sledovat, dokud mi neřekne něco jiného. Nezmínil jsem se, že nekromanta zabiju hned, jak se naskytne vhodná příležitost. Libor věděl, že to udělám, protože to by v mé situaci udělal každý správný Lovec, a já nechtěl v mobilech nechávat inkriminující informace. O místní Státní regulační službě, což byla česká obdoba amerického Úřadu pro kontrolu monster, jsem toho moc nevěděl, ale kdyby v USA udělal zahraniční Lovec to, co jsem se chystal udělat já, UPKM by byl bez sebe vzteky.

Když jsem se znovu podíval jejich směrem, Fletcher vypadal ještě nervóznější. Určitě měl s někým schůzku, a protože se odehrávala na veřejnosti, chtěl mít kolem spoustu svědků, aby na něj jeho protějšek nic nezkusil. Tlusťoch se nepotil kvůli slunečnému počasí. Ať už se měl setkat s kýmkoliv, měl z něj strach.

Ale kdo mohl vyděsit někoho tak nebezpečného, jako je nekromant?

O pár minut později přišel k Fletcherovi průměrný chlap s kufříkem. Dali se do řeči, ale já byl příliš daleko, abych je přes dav slyšel. Fletcher vypadal, že se mu při pohledu na chlapa ulevilo, z čehož jsem usoudil, že šlo o poslíčka, a ne o toho, koho se Fletcher bál. Nenápadně jsem je vyfotil a poslal jsem fotku Liborovi. Fletcher si vzal kufřík, pootevřel ho a podíval se dovnitř. Ať už v něm uviděl cokoliv, byl spokojený a otočil se k odchodu.

Chystal jsem se ho sledovat, když někdo za mnou řekl: „Nepleť se do toho.“

Ohlédl jsem se přes rameno. Muž za mnou byl vysoký jako já, jen hodně hubený a na jeho tváři bylo něco tak nepřirozeného – jako by ho z mramoru vytesal sochař, který chtěl vytvořit pohlednou tvář, ale nebyl si jistý, jak má výsledek vypadat –, až mě z toho zamrazilo v zádech. Kdybychom nestáli v odpoledním slunci, možná bych si ho spletl s upírem.

Cizinec mluvil česky. Češtině jsem rozuměl víc, než jsem jí dokázal mluvit, ale stejně jsem to zkusil.

„My se známe?“

„Jsem Vadim Dryak, a přestože se neznáme osobně, tvůj druh znám dobře.“

Zatímco jsem sledoval Fletchera, někdo sledoval mě. Jeho věk se nedal odhadnout, někde mezi dvaceti a padesáti, ale vsadil bych se, že to do jednoho byly tvrdé roky. Oblékal se jako obchodník, ale něco na jeho postoji naznačovalo, že by se pohodlněji cítil v uniformě s medailemi než v saku a vázance.

„A jakej druh to je?“

„Ten, co loví. Muž, který mluvil s mým společníkem, tvou kořistí dnes nebude. Potřebuji jeho služby, a proto si ty jeho život nevezmeš. Neuškodil jsi mi… zatím…, pročež tvůj život ušetřím. Můžeš odsud v klidu odejít.“

Chvíli trvalo, než jsem si to v hlavě přeložil, ale nemusel jsem rozumět každé slovo, abych v té zprávě poznal hrozbu. S podobnými věcmi mám spoustu zkušeností, a proto jsem věděl, že mluvím s něčím, co jako člověk jen vypadá. Lidé často podvědomě poznají, že na monstrech vydávajících se za člověka něco nesedí. My Lovci jsme ten pocit znali sakra dobře.

„To je od tebe milý,“ přepnul jsem do angličtiny. „Říkám si, kolik by mi za tebe vyplatili z Fonasilu.“

Ukázalo se, že Dryak mluví i anglicky. „A já si říkám, co ti asi vypadne z žaludku, až z tebe vytahám vnitřnosti a zahodím je na dlažbu.“

„Asi pouliční koblihy.“

Myslím, že tvor – ať už byl cokoliv – moji posměšnou poznámku vzal víc jako důkaz mojí blbosti než vzpurnosti. „Varování jsi dostal.“

„Dostal a hned jsem se na něj vykašlal.“ Fletcher odcházel. Dělilo nás jen pár metrů a divný cizinec. Byl jsem opatrný, ale nepředpokládal jsem, že by si na mě něco nadpřirozeného trouflo před tolika lidskými svědky. Jenže v tomhle ohledu nemáte jistotu nikdy. Některá monstra jsou pěkně arogantní. „Jestli ti tamten chlap poskytuje službu, nekouká z toho nic dobrýho. Na co potřebuješ nekromanta?“

Jenže Dryak zjevně nebyl v hovorné náladě, protože se otočil a odcházel opačným směrem, než kterým šel Fletcher.

Přítomnost někoho nelidského potvrdila mé podezření, že muž, kterého sleduji, je Fletcher Bell. Spěchal jsem za ním. Na mobilu jsem zkontroloval, jestli mi odpověděli z Fantomu – zatím nic –, a když jsem od něj zvedl oči, vysoký cizinec zmizel v davu. Bylo dost znepokojivé, jak snadno se v něm dokázal ztratit.

Sledoval jsem Fletchera a za chůze jsem zavolal Liborovi.

Zvedl mi to. „Owene Pitte, zrovna jsem dostal tvoji textovku. Proč ses po příjezdu neozval? Uspořádal bych večírek. Nebo bych tě vzal na oběd.“

I když byl Fletcher daleko přede mnou, musel jsem mluvit potichu a doufat, že nezaslechne jasnou americkou angličtinu. „Do města jsem přijel kvůli pohřbu.“

„A teď se chystáš zabít kultistu? To ti jeden pohřeb nestačil?“

„Já vím, já vím. Zrovna ho sleduju.“

„Pár mých lidí už je na cestě. Dokud nedorazí, nic nepodnikej.“

„Jo, pobyt v českym vězení mě neláká.“

Libor se zasmál. „Už jsi byl v horších vězeních.“

„Pravda. Je tu ale i někdo nebo něco jinýho. Mluvil se mnou a zkoušel mě zastrašit, abych se stáhnul.“

„Monstrum?“ V jeho hlase jsem uslyšel vzrušení. „Jaký?“

„Nejsem si jistej, co byl zač. Vysokej divnej chlap, šel z něj trochu strach. Vyhrožoval, že mě vyvrhne, když mu půjdu po kámošovi. Pak zmizel. Určitě je pořád někde poblíž.“

„My tu máme spoustu věcí, co vypadají jako lidi, dokud tak vypadat nepřestanou.“

„Tvrdil, že se jmenuje Vadim Dryak.“

„Tenhle zasranej parchant?“ zakřičel mi Libor do ucha. „Překvapuje mě, že tě rovnou nezabil. Je to fext.“

To mě moc neuklidnilo. „Co?“

„To je z německýho kugelfest. Znamená to neprůstřelný. Nezničitelní nemrtví válečníci. Velmi vzácný, což je jenom dobře, protože jsou prokletý a věčně naštvaný. Tenhle se tady potuluje od třicetileté války.“

Ta proběhla někdy v první polovině sedmnáctého století, čímž moje znalosti končily, a i to jsem věděl jen díky otázce v Jeopardy. Někdo takový uzavírající dohodu s Dočasností, tak to byla hodně špatná zpráva. „A o jak velký nezničitelnosti se tady bavíme?“

„Hodně velký. Říká se, že je dokáže zabít jen skleněná kulka.“

To bylo nepříjemně specifické. „Je šance, že tvoji lidé budou mít skleněný kulky?“

„Dost o tom pochybuju. Jak jsem říkal, fextové jsou vzácný. S žádným jsme nebojovali od doby, co Samuel Österling vstal z mrtvých, aby terorizoval Jihlavu.“

Netušil jsem, co ta jména znamenají. „Jo?“

„To je jedno. Improvizuj. Pomoz nám je dostat a já ti za to dám nálezný z odměny.“

Členy Dočasnosti bych zlikvidoval i zadarmo, ale peníze jsem odmítnout neplánoval. Jsem zapřisáhlý kapitalista. „Jestli poruším zákon, můžeš vaší vládě říct, že jsem celou dobu pracoval pro Fantom?“

„Jasně. Vítej na palubě. Neudělej žádnou blbost.“

„Dohodnuto.“ Z nejbližší tabule jsem mu přečetl jméno ulice spolu se jménem obchodu, který jsem míjel. Pak se jeden bodyguard ohlédl. „Musím končit.“ A zavěsil jsem.

Jenže v kultistovi můj mizerný pokus o sledování vzbudil podezření, protože něco pověděl svému společníkovi a ten se na mě podíval taky. Pak popohnal Fletchera, zatímco první bodyguard mi šel naproti… Sakra.

Kultisti z Dočasnosti obvykle nebývají nejchytřejší, ale pochyboval jsem, že by byl až tak troufalý, aby mě zastřelil na ulici. Jenže to on nepotřeboval. Jemu stačilo zdržet mě dost dlouho na to, aby se mi Fletcher ztratil z dohledu, a sebemenší konflikt by zase přilákal pozornost policie.

„Hele, kámo, na co čumíš?“ chtěl vědět, když přišel blíž. „Máš nějakej problém?“

Jo, příliš mnoho svědků. Nedaleko byla úzká ulička, tak jsem do ní zahnul a doufal jsem, že mě bude sledovat. A vazoun, protože byl namyšlený a toužil po boji, to samozřejmě udělal. Dohnal mě a chytil za rameno. „Hele…“

Otočil jsem se a vrazil jsem mu jednu přímo do nosu. Zavrávoral, byl napůl omráčený, ale sáhl k opasku. Chytil jsem mu ruku, než se mohl dostat ke zbrani, a narazil jsem ho na zeď. Muselo mu při tom prasknout pár žeber, ale vazoun měl tuhý kořínek a dál se snažil dosáhnout na pistoli. Praštil jsem ho pěstí do zubů. Týlem se bouchl o cihly a měl dost. Chytil rychlík do Mozkového Otřesova a svalil se na zem.

Rozhlédl jsem se na obě strany. Žádní ječící chodci, jednostranné rvačky si nikdo nevšiml. Vzal jsem si jeho pistoli CZ P07 – skvělá volba s ohledem na město, kde jsme se nacházeli –, zkontroloval jsem komoru – nabito – a zastrčil jsem ji pod košilí za opasek. Byla pitomost nosit ji bez pouzdra, ale v podobných případech nemáte moc na výběr. Naštěstí měla dvojčinnou spoušť, což snižovalo riziko, že si nešťastnou náhodou ustřelím rodinné šperky. Musel jsem odsud rychle zmizet, aby mě někdo nezahlédl a nemyslel si, že ho okrádám, ale nejdřív jsem mu zkontroloval krk. Samozřejmě jsem na něm našel přívěšek Dočasnosti s černým hlavonožčím bohem. To mi potvrdilo, proti komu stojím.

Zpátky na ulici nebylo po Fletcherovi ani stopy, a tak jsem se rozběhl směrem, kde jsem ho viděl naposled. Oběhl jsem roh a rozhlédl se. Stál jsem před obchodem, kde prodávali zdobené lustry. Byla to rušná ulice a nekromanta jsem zahlédl tak padesát metrů daleko, jeho osobní strážce mu zrovna otevíral dveře auta. Vyrazil jsem za ním.

„Varoval jsem tě.“

Dav se rozdělil a do cesty se mi postavil Vadim Dryak, který se objevil jakoby odnikud.

Stáli jsme na chodníku, jen kousek od sebe, Lovec a fext, jako bychom se připravovali na střelecký souboj, aniž by turisté kolem nás něco tušili. Fletcher utíkal. Mohl jsem vytáhnout ukradenou pistoli a Dryaka střelit, ale když jeho jméno znamenalo neprůstřelný, asi bych tím ničeho nedosáhl. Navíc kdybych minul, mohl bych trefit někoho za ním. Takže jsem to musel vyřídit postaru.

Jenže když jsem se ho pokusil praštit, Dryak mému háku snadno uhnul a na oplátku mě prohodil výlohou obchodu s lustry.

Ležel jsem na podlaze, přiomráčený a pokrytý skleněnými střepy. Libor mě varoval, že fextové jsou téměř nezničitelní. Zapomněl se však zmínit, že se pohybují rychle jako upír a mají ránu jako agent Franks.

Dryak prošel výlohou a mířil ke mně, pod podrážkami mu křupaly střepy. „Byl to prostý obchod. Dal jsem mu trochu peněz a pár cetek, aby pro mě seslal kouzlo. Neměl jsi do toho zasahovat.“

„Jo, no…“ Vstal jsem. Byl jsem pořezaný, ale krev ze mě nikde nestříkala. „Holt jsem se tak rozhodnul.“

Obsluha v obchodě přiběhla, když uslyšela hluk, a rychle se stáhla zpátky, jakmile mě viděli zvedat pistoli ze země. Samozřejmě že mi vypadla, když mě odhodil. Přesně tomu mají zabránit pouzdra.

Když se ke mně Dryak blížil teď, za zády měl místo davu lidí cihlovou zeď a já s radostí vyzkoušel, jak moc kugelfest je. Zvedl jsem CZ P07 a dvakrát jsem Dryaka střelil do hrudi.

Zastavil se, sáhl do saka a vytáhl z něj zploštělou kulku. Ukázal mi ji. Asi mě tím chtěl vystrašit… No, vlastně se mu to trochu povedlo. Pak chtěl něco říct – v což jsem doufal –, a já ho střelil do pusy.

Dryak mi připadal jako mluvka, proto jsem čekal na příležitost, abych si ověřil, jestli je neprůstřelný i uvnitř. Kulka škrtla o zub a zasáhla patro, kterým se snad dostane do mozku. Na výstřel z ukradené zbraně, kterou jsem měl teprve minutu, to nebyla špatná rána. Češi vyrábějí skvělé pistole.

Můj geniální nápad naneštěstí nefungoval, protože Dryak jen zavrtěl hlavou, zakroužil jazykem a kulku vyplivl. Byl kugelfest skrz naskrz.

A do hajzlu.

Venku jsem viděl odjíždět auto s nekromantem. Lidé utíkali před střelbou. Policie byla určitě na cestě. Snad se sem Fantom dostane první.

Fext se na mě vrhl. Tentokrát jsem ráně uhnul, ale i tak mě odstrčil na pult. Vystavené zboží se rozletělo po podlaze. Uskočil jsem stranou, než jeho pěst udělala díru do pevného dřeva v místech, kde jsem měl ještě před chvílí hlavu. Odvrávoral jsem, zády jsem narážel do lustrů, které visely nízko, aby si je zákazníci mohli prohlédnout. Dryak mě mezi houpajícími se lustry sledoval.

Neměl jsem skleněné kulky, ale byl jsem na nejlepším místě, kde jsem mohl získat improvizovaný skleněný nůž.

Byl tu lustr, ze kterého visela spousta ozdobných krystalů, tak jsem jeden popadl a utrhl. Na jedné straně byl kulatý, takže mi nehrozilo pořezání dlaně, zatímco jeho zlomený konec byl pěkně špičatý. S pistolí v jedné ruce a křišťálem v druhé jsem se otočil k Dryakovi.

Fext se na malý nožík zamračil. „Stovky let jsem bojoval mečem, píkou i puškou, přežil jsem oheň, děla i bomby, a ty mě chceš porazit tímhle?“

Jenže já ho nechtěl zabít. Potřeboval jsem jen přežít tak dlouho, než dorazí pomoc s větší palebnou silou. „Už jsem zabil silnější, než jsi ty.“

To se fexta muselo dotknout, protože hned zaútočil.

Jenže já se nebránil nožem. Místo toho jsem zvedl pistoli, kterou považoval za neškodnou, a zamířil jsem na oči.

Kulky se odrazily, ale on kdysi býval člověkem a lidé sebou trhnou, když jim zaútočíte na oči. Naštěstí pro mě ten reflex nevymazala ani staletí nesmrtelnosti a Dryak zavřel oči.

Uhnul jsem před naslepo vedeným útokem a zarazil jsem mu křišťál hluboko do boku. Zlomil se mi v dlani.

Odtáhli jsme se od sebe.

Dryak se podíval na břicho, kde se na bílé košili rychle rozšiřovala červená skvrna. Vypadal vážně překvapeně, když řekl: „Já krvácím.“

„A určitě víš, co to znamená!“ zasmál jsem se nadšeně a z podlahy jsem sebral ještě větší kus skla.

Před obchodem zastavilo auto. Snad to budou čeští Lovci.

Dryak se tím směrem podíval a pak se otočil zpátky ke mně. „Znovu se setkáme, Lovče. Za tohle zaplatíš.“

„Kámo, kvůli tomu si budeš muset stoupnout do fronty.“

Jenže fext už prchal do zadní části obchodu, byl příliš rychlý, aby mělo cenu ho sledovat.

Do obchodu vběhli dva muži a jeden držel v ruce masivní pistoli FK Brno, podle které jsem usoudil, že to budou spíš Lovci než policie. „Ty jseš z LM?“

„Jo.“ Kývl jsem na zbraň. „Máš v tom skleněný kulky?“

„Jo.“

Ukázal jsem prstem. „Fext běžel tam.“

Vyřešení toho bordelu zabralo několik dní. Máma na mě byla naštvaná, že jsem jí zkazil zbytek dovolené, protože jsem se nechával zašívat a vyplňoval jsem formuláře, místo abych s ní objížděl příbuzné.

Vadim Dryak utekl. Nemůžete dostat všechny. Nepochyboval jsem, že na něj ještě někdy narazím. Fletchera Bella však Fantom chytil a ukázalo se, že je na něj vypsaná pěkná odměna, ze které jsem dostal jedno procento.

Bohužel se taky ukázalo, že procento z odměny na pokrytí škod ani zdaleka nestačí. S policií to za mě vyřídil Fantom, ale tucet lustrů jsem musel zaplatit já. Ukázalo se, že české lustry nejen hezky vypadají, ale jsou i odpovídajícím způsobem drahé!

Alespoň že mě Libor vzal na oběd a já se cestou do restaurace dočkal svého trdelníku.

Alex Drescher (* 1972)

Rodák z rázovitého Ostravska vystudoval práva a své těžce nabyté znalosti zužitkovává ve službě státu v naději na solidní starobní penzi. Zároveň jako vášnivý fanoušek díla Jiřího Kulhánka a vůbec celé české akční fantastiky je názorným příkladem toho, že fantazie nezná hranic a pořádná řežba už vůbec ne. Alex začal psát fantastiku už někdy na gymnáziu a první román dokončil na vysoké škole, ovšem debutoval až trojicí novel se souhrnným názvem Dokonalý obchod (2007), kde se v poutavé kombinaci fantasy a akce představil královský prokurátor Klopp Yggredd, jenž pro svého krále vyšetřuje ty nejtěžší zločiny, častokrát spojené s magií a nadpřirozenem.

Tomuto originálnímu hrdinovi autor následně věnoval dvojici dalších knih, S čím kdo schází (2008) a Není jiných cest (2010), aby se poté naplno vrhl do bouřlivých vod moderní akční fantastiky. Nejprve dvojicí románů v cyklu Prolnutí (2010–2012), následně další dvojicí románů Světla v temnotách (2017), která ještě před tištěnou verzí vycházela na pokračování na autorově webu, a nakonec podobně koncipovanou dilogií Tvůrci světů (2019). V každém z těchto příběhů autor nabízí svižné, akční dobrodružství, jemuž nechybí napětí, nadsázka ani černý humor a vymazlené hlášky. Je jen škoda, že pro přílišné množství práce tento nadějný autor v posledních letech nepublikuje. Ale antologie LMF byla příliš velkým lákadlem, než aby tuhle šanci nevyužil. Nutno ještě dodat, že jméno Alex Drescher je jeho literární pseudonym.

VODNÍK

Alex Drescher

Schůzka začala skvěle. Svíčky, nevtíravá hudba, večeře otřech chodech, které přímo ustolu připravoval profesionální šéfkuchař pyšnící se michelinskou hvězdou, anakonec okvětní plátky rudých růží rozsypané tak, že vedly od jídelního stolu až kpřepychově vybavené ložnici.

Když se tam odebrali, byl už ten šéfkuchař samozřejmě pryč, ale tehdy ještě netušila, že by bylo lepší, kdyby zůstal.

Vlastně to netušila ani potom, co se vrámci rafinované předehry přemístili do světlým mramorem obložené koupelny stak prostornou vanou, že by byl hřích, kdyby vní neskončili oba.

Skončili, aještě pořád to bylo skvělé.

Ani si neuvědomila, kdy se zpředehry stalo milování, ale nestěžovala si. Iono bylo velmi nápadité avkonečném důsledku ivíc než uspokojivé.

Jenže pak jí strčil hlavu pod vodu adržel ji tam silou, kterou by od něj nečekala.

Apřesně vté chvíli by ocenila přítomnost toho šéfkuchaře.

Snažila se ho kopnout, servat jeho ruce zkrku adostat hlavu nad hladinu. Zoufale se chytala okrajů vany, ale její hladké stěny jí proklouzávaly pod stále neobratnějšími prsty.

Nakonec se přestala snažit.

Svíčky anevtíravá hudba zůstaly. Stejně jako dokonale naaranžovaný stůl smíšeňským porcelánem, zlatými příbory akřišťálovým servisem na víno.

Plameny svíček se odrážely od povrchu dokonale broušené dekantační lahve aprosvětlovaly její temně rudý obsah.

Strčila si do úst poslední kousek opečeného toustu aopatrně, tak aby znich nesetřela výrazně rudou rtěnku, si je osušila ubrouskem.

Pak se otočila kvyčkávajícímu šéfkuchaři. „Tatarák zcerebella aGeorgiadise medulla, drahý Herberte, vy umíte překvapit. Tak jemné, tak hříšné…“

Oslovený šéfkuchař se zapýřil. „Zčerstvých ingrediencí připraví dobrý pokrm idiletant, má paní,“ odvětil.

„Ale kdeže,“ oponovala mu súsměvem. „Váš um je nepřekonatelný. Kdo by si jen pomyslel, jak se na chuti podepíše doznívající orgasmus? Všechen ten dopamin, je to, jako byste mozek prolil tím nejlepším francouzským šampaňským.“

Obrátila se kdruhému účastníkovi pozdní večeře. „Amůj dík patří samozřejmě itobě, Sebastiene. Konečně, to tys tu holku tak dobře připravil na porážku. Ještě že ti nedělá problém pářit se slidmi. Co bylo kdysi nemístné, je dnes naopak velmi užitečné. Kdopak to vlastně byl?“

Rozhodl se na její blahosklonnou povýšenost nereagovat. Herbert se opravdu překonal, tak proč si kazit večer.

Nešlo jen osex, který jejich dnešní krmi zaplavil hormony. Herbert trval na tom, aby se jí před utopením servírovaly jen čerstvé plody moře amírně tepelně upravené sladkovodní ryby, společně smakrobiotiky tolik zbožňovanými chaluhami, blanšírovanými vedvacet let starém portském.

Pokud měl Herbert pravdu, budou, stejně jako předkrm, nezapomenutelné idalší chody.

„Mladá zdravá samice lidského druhu,“ odvětil těsně předtím, než si mohla jeho mlčení vyložit jako neslušnost. „Vyznávala zdravý životní styl – pravidelný spánek, sportovní aktivity, žádné drogy, alkohol nebo cigarety.“

Chtěla něco říci, ale přerušil ji příchod Herberta servírujícího další chod.

„Plíčka,“ pronesl tónem, jako by tím říkal vše, ale pak dodal: „Utopení proběhlo vlázni zrozmarýnu abergamotu, sjemným tónováním třicetileté Orknejské single malt whisky.“

„Zajímavá volba koupelových přísad,“ podotkla pobaveně kSebastienovi.

„Pro vás jen to nejlepší,“ odvětil.

Nedočkavě se do nich zakousla abyla přesně taková, jak doufala. Čerstvá, mladá aplná vody absorbované během topení. Křehká jako duše mladé dívky, apřitom plná chuti jako tělo dospělé ženy.

Decentně si otřela ústa potřísněná světle červenou krví anadšeně zatleskala, když před ní Herbert položil talíř ozdobený ústřicemi ařasami potřísněnými čerstvou lososí krví, vjehož středu čněl sotva třícentimetrový kousek bledého masa.

„Nečekaná perla večera, vniž jsem ani nedoufal,“ pronesl Herbert rozechvěle, „lidský plod, ne více než deset týdnů starý, přelitý náprstkem krve zosrdečníku jeho matky ochucené padesátiletou madeirou Terrantez.“

Ikdyž byla unešená nabízenou lahůdkou, přesto se opatrně zeptala: „Nebude ji někdo postrádat?“

Sebastien se ušklíbl. „Žila sama apřed měsícem přišla opráci. Nikomu nebude chybět aojejí ostatky se postarám.“

„To je dobře,“ odvětila adecentně si znabídnuté delikatesy ukousla.

Když dojedla, posunkem poslala pryč šéfkuchaře apohlédla na Sebastiena. „Je čas přistoupit kpáření.“

Sebastian se okamžitě začal svlékat.

Mít známé vměstské spalovně je neskutečná výhoda. Zejména, když tam přivezete něco jiného než monstra spadající pod formulář B016, jejichž diskrétní likvidace je ve státním zájmu.

Zrovna jsem zdodávky vykládal přepravky stělíčky zabalenými do fólie, když dorazil šéf noční směny. „Servus, Felix,“ pozdravil jsem ho apodal mu dodejku.

Strčil ji bez zájmu do kapsy azeptal se mě: „Co vezeš?“

„Naše chrabrá vláda se rozhodla sohledem na energetickou krizi obnovit na Ostravsku těžbu uhlí. Ajaké překvapení, nikomu nedošlo, že by se vopuštěných štolách mohli usídlit permoníci. Takže když tam poslali techniky, vyfáraly jim nahoru jen ohlodaný kosti. No, aza šéfem dorazily ministerské podržtašky snabídkou, co nejde odmítnout.“

„Kolik jich máš?“ zeptal se mě věcně.

„Sto třicet dva. Já čistil jen důl ČSM, ale další várku těch malých gyzdů ti přivezou lidi, co měli na starost Darkov aPaskov.“

„Tak to abysme zažádali vBruselu oextra dodávku plynu, chachacha,“ řekl na to.

Pak pohledem zabrousil na tři mnohem větší balíky, které jsem ještě zdodávky nevyložil. „Aco tihle?“

„Špatný čas ašpatné místo, co ti mám povídat.“

„Apapíry?“

Občas se holt potřebujete zbavit něčeho, co se do státem schváleného formuláře nevejde. Podal jsem mu tři pětitisícovky.

Když peníze změnily majitele, pomohl jsem mu ta těla naložit na vozík apak jsme se přesunuli kněmu do kanclu.

Zapadl do ušáku, který mu před lety přivezli na spálení, avytáhl zpod stolu baňatou lahev advě skleničky. Ještě že alkohol dezinfikuje, protože vodu neviděly hodně dlouho.

Ale slivovici měl prvotřídní. Stak vysokým oktanovým číslem na ni mohly lítat iruské stíhačky.

„Hodně práce?“ okomentoval jsem stohy lejster, které mu pokrývaly stůl.

Ušklíbl se. „Kupujeme si od unie odpustky za pálení bordelu astátu odvádíme daň zpříjmů, speciální ekologickou daň aještě speciálnější válečnou. Práce je dost, ale peněz je za ní ohodně míň.“

Prudce do sebe kopnul panák slivovice apak si otřel slzící oči. „Kurvafix, stím by se daly odmašťovat motory. Avíš, co je na tom nejhorší?“

Když jsem zavrtěl hlavou, sáhl do kapsy avytáhl mé bankovky. „Kdybysme tohle nedostávali bokem, zdechneme hlady. Je to hnus. Všechny cizojazyčné mafie tu mají paušál na likvidaci nepohodlných svědků. Platí mi tucet sekt, kterým by důkazy ojejich krvavých rituálech poškodily image, ataky trpaslíci, kteří si vyřizují účty způsobem, který by zahanbil ipodnikatele zdevadesátek.“

Pomalu se zvedl zkřesla avyšel zkanclu. Když se vrátil, nesl vruce černý igelitový pytel.

„Ateď mi sem dorazilo tohle,“ pronesl ahodil mi ho knohám. „Nový klient,“ dodal azkapsy vyndal deset omšelých, ale nepopiratelně zlatých mincí.

„Jo, jsou to staré španělské dublony. Čuchni knim,“ vyzval mě.

Udělal jsem to apřekvapeně nakrčil nos. „Mořské bahno?“

Přikývl. „Přesně tak.“

Otevřel jsem ten pytel aokamžitě se do něj vyzvracel. „Kurva,“ ucedil jsem, když jsem si rukávem otíral ústa.

Felix ukázal na mokrý flek vjednom zrohů jeho kanclu. „Tam jsem to hodil já. Vítej vklubu. Uvařili asežrali mladou holku ajejí špatně obraný kosti ten zkurvysyn přivezl sem.“

„Dám ti třicet tisíc, když mi necháš ten pytel apopíšeš zmetka, co ho přinesl,“ navrhl jsem mu.

Neodmítnul.

„Nejsem patolog,“ oznámil mi Martin, když jsem po návratu do centrály absolvoval cestu do třetího suterénního podlaží, kde měl své království.

Ikdyž je šéf známý šetrností, tady se to neprojevilo. Pro Martinovo vybavení by bez skrupulí vyvolaly třetí světovou všechny tajné služby světa.

Měl tu kdeco včetně clusteru výkonných počítačů propojených vysokorychlostní sítí, věcí, okterých se zatím jen šeptalo vredakcích odborných časopisů, aartefaktů, které jsme ukořistili na našich výpravách.

Pro mě to byla španělská vesnice, aležádné oddělení Fantomu nechrlí tak pekelně účinné hračky jako tohle.

Má to ale jednu stinnou stránku atou je Martin. Ipřes jeho nepopiratelnou genialitu, aikdyž dodržujete nepsaná pravidla, jako například nenavazovat oční kontakt anepoužívat rozkazovací způsob, je sním stejně těžké pořízení jako svelrybou vyplavenou na pláž.

„Já vím, že nejsi patolog,“ souhlasil jsem apřidal trochu psychocukru: „Ale nikdo nedokáže provést analýzu těch ostatků tak rychle adokonale jako ty. Potřebuju zjistit její jméno akdo jí to udělal, takže proč jít za kovaříčkem, když můžu jít, proč to neříct, za superkovářem.“
Martin, který si zarputile hrál snějakým zařízením, které pravděpodobně exploduje nebo imploduje avezme ssebou do pekel nejméně půl městské čtvrti, se ušklíbl. „Med kolem pusy azmínka onedostatku času. Chybí už jen pocit viny.“

„Když mi nepomůžeš, ten hajzl zavraždí někoho dalšího.“

„Auž ho tu máme taky. Díky,“ odvětil.

„Nemáš zač,“ řekl jsem, sáhl do kapsy avytáhl zní malé, měděnými dráty pokryté zařízení, které jsem sebral permoníkům, co vopuštěných štolách vdolu ČSM založili novou civilizaci.

„Aco takhle úplatek?“ zeptal jsem.

„Korupce je samozřejmě špatná,“ začal, zíraje na věc na mé dlani. „Ale taky účinná,“ dodal. „To je ale hezká věcička. Dáš mi ji?“

Ukázal jsem na černý plastový pytel, který jsem mu položil na vyšetřovací stůl. „Jistě, ale…“

„Jasně, jasně, vždycky je nějaké ale,“ utrhl se na mě anastavil ruku dlaní nahoru. „Identifikaci oběti budeš mít do deseti minut.“

„Je to tu hnusný,“ ucedila Petra, když dorazila do Martinovy laborky.

„Temný azatuchlý,“ přisadila si Alexandra, kterou má zpráva vytáhla zjednání se zástupci nošovického Hyundaie, co měli problém shu li liškou, démonskou verzí kicune, kterou na ně poštvala čínská konkurence.

„Požadavek na vymalování pastelovými barvami okamžitě zamítám,“ zareagoval šéf aspokojeně se rozvalil na kancelářské židli skolečky, kterou si knám přitáhl od nedalekého stolu.

Tenhle chlap je legendou voboru ajako šéf lovecké společnosti se osobně účastnil imisí, přestože by se už mohl válet někde vKaribiku.

Když komunisti vyšuměli propadlištěm dějin, obnovil Fantom aLovci přešli zilegality do tržního hospodářství, ato se všemi klady inegativy, které to přineslo.

Odvrátil dvanáct pokusů ozrušení Fantomu rozhodnutím vlády nebo ministrů podplacených konkurencí. Peticemi ochránců práv monster si zateplil dům aříká se, že přilepování aktivistů ksilnici před centrálou ukončil tím, že začal jezdit do práce tankem.

To díky němu existuje status quo – stát nám prostřednictvím Tajného evropského fondu loveckých odměn anáhrad, zvaného TEFLON, vyplácí odměny za ulovená monstra, ale také od nás vybírá daně azavaluje nás tajnými vyhláškami, nařízeními aopatřeními, které regulují vše počínaje ekologií přes zachování diverzity populace monster až po genderovou rovnost vnašich týmech.

Monstra jsou na tom totiž stejně jako povědomí veřejnosti ojejich existenci – obojí je striktně regulované. Oto první se staráme my aoto druhé agenti Státní regulační služby, proti kterým vypadají agenti KGB jako amatérští žabaři. Svědci útoků monster jsou zastrašováni nebo korumpováni, akdyž to nepomůže, dojde na jejich společenskou diskreditaci aveřejnou popravu na sociálních sítích.

AFantom roste, sílí ahlavně vydělává. Jsme jedničkou voboru, firmou svybavením konkurujícím armádám menších států ašéf tráví dny schůzkami suklánějícími se politiky tu zBruselu, tu zPrahy.

Petra, naše archivářka, jim dělá prezentace se spoustou roztomilých koťátek na odlehčení aAlexandra je zavaluje tvrdými daty aznechucenými pohledy.

Na téhle narychlo svolané schůzi bylo tedy celé vedení Fantomu aktomu má maličkost.

Ano, jsem Lovec, ale ještě před rokem jsem byl řadovým referentem na Úřadu práce. Můj život změnily dvě věci – první byl pocit, že tohle není práce pro mě, adruhou striga, která si přišla pro příspěvek na bydlení anezdržovala se přitom zachováním lidské podoby.

Takže je asi jasné, že jsem vpotravním řetězci Fantomu hodně nízko.

Naštěstí tu ale byl Martin avýsledky analýzy, kvůli kterým jsme se tu sešli. Ze mě si mohli dělat srandu, ale jemu se neodvážili ani podívat do očí. Co vím, před dvaceti lety to udělala jedna polednice, anikdo znás nechce skončit jako ona.

Martin ukázal na ostatky rozložené na vyšetřovacím stole.

„Tohle byla dvacetiletá, maximálně pětadvacetiletá žena, indoevropského etnika. Tedy víc evropského než indického, jelikož to byla přírodní blondýna. Vzhledem ktomu, co zní zbylo, je to tak asi vše, co jsem schopen vám kní říct. Ateď ktomu zajímavému…“

Sebral ze stolu ovladač ana monitorech lemujících zdi laboratoře zobrazil detaily kostí, diagramy ačernobílé sloupečky detekované DNA.

„Povšimněte si těch zářezů na velkých kostech. Tady atady,“ dodal, když si vypomohl laserovým ukazovátkem, jehož rudý bod se postupně zastavoval na mělkých žlábcích ve stehenních apažních kostech.

„Vypadalo to na dílo kanibala,“ pokračoval Martin ve výkladu, „dokud jsem nenašel toto,“ oznámil azaparkoval červený bod na obrázku tvořeném spoustou černých obdélníčků reprezentujících nukleové báze.

„Na co se díváme?“ zeptal se ho šéf.

„Na nelidskou DNA,“ odtušil Martin.

„Ačí je?“ vyštěkla Alexandra netrpělivě, ale šéf ji okamžitě zpražil pohledem, protože na Martina se prostě hlas nezvyšuje.

„Ačí je?“ zopakovala šeptem, kroutíc přitom očima.

Jedním prstem ťukl do klávesnice ana monitoru přímo před námi se objevila odpověď.

„Vodník? Si děláš prdel,“ hlesla Petra. „VČesku už prakticky žádní nežijí.“

„Třeba sem nějaký dorazil suprchlíky, jako to udělali ifríti,“ pronesl šéf zamyšleně. „Nebo ho něco přimělo migrovat. Co máme varchivech?“

Petra si odkašlala. Tohle byla její chvíle aona se rozhodla ji využít: „Existuje několik druhů omezených na Evropu. Ovšem vykazují zásadní rozdíly vtělesné stavbě iinteligenci. Baltský ančutka vypadá jako malý, bezpatý abezprstý čertík. Ruský bolotjanyk má žabí oči abambulovité prsty aočeretjanyk pro změnu zase nápadně velké břicho, holou hlavu ahusí nohy. Humanoidní rysy aschopnost splynout slidskou populací mají slovinský voden, nebo norský nix. Samozřejmě taky hastrman český, ale posledního odlovil K. J. Erben vlétě roku 1851 aceník TEFLONU ho vede jako vyhynulého. Popsán je ijeho tatranský poddruh, který byl údajně porostlý mechem, ovšem posledního dostali partyzáni ve čtyřicátém čtvrtém. Údajně chutnal jako kapr.“

„Fajn,“ pronesla Alexandra. „Takže okterého znich jde?“

Martin pokrčil rameny. „Vzorek odebraný ztěla oběti nebyl příliš kvalitní. Porovnáním profilu DNA sprofily ze srovnávacích vzorků vychází částečná shoda svodenem, nixem ihastrmanem.“

„Tak to bude zajímavé,“ pronesla zamyšleně Petra, jejíž prsty běhaly po displeji mobilu sbravurou klavírního virtuóza. „Odměna za introdukovaného vodníka je sedm set tisíc. Za samici osmkrát tolik, protože vodníci se obvykle rozmnožují prostřednictvím vodních elementálů, jako je třeba vodní paní nebo rusalka, nebo holek krev amlíko.“

„Ana kolik by přišel hastrman?“ zeptal jsem se jí.

Ušklíbla se. „Je vyhynulý, takže musím vycházet zposledního pro něj platného ceníku zdob mocnářství.“ Na moment se odmlčela. „No, po přepočtuztehdejších rakouských zlatých asohledem na inflaci adalší hlediska by uněj odměna poskočila jako kůzlátko křížené sraketou někam kdvaadvaceti milionům euro.“

„Tou raketou jsi měla začít,“ odtušil šéf. „Problém je, že všechny naše týmy plní zakázky, apokud je odvoláme, vystavíme se smluvním pokutám, což bych nerad. Jde ozavedené zákazníky avyhazovat peníze za outsourcing se mi taky nechce.“

„Tak to přiděl mně,“ ozvala se Alexandra.

„Jsi obchodní ředitelka,“ namítl. „Vedeš jednání snovými klienty, vytloukáš peníze ztěch starých, sleduješ stav zásob, hádáš se sdodavateli, vyřizuješ stížnosti zaměstnanců, podepisuješ jim dovolené…“

„Dřív jsi to dělal ty, takže pár dní určitě zase zvládneš,“ odtušila.

„Ale, co když…“

„Říkám, že to zvládneš!“ zaječela. „Dávám si pauzu. Pořád jednám sidioty, kteří jsou tak blbí, že ani nevědí, že jsou idioti. Potřebuju jít lovit, nebo mi hlava exploduje jak přezrálý meloun!“

Jelikož šéf věděl, že ženské „potřebuju“ je ocelý řád intenzivnější než obecné „chci“, kapituloval.

„Tak fajn,“ oznámil jí, „ale nemysli si, že se tím vracíš klovcům. Ber to jako, ehm, fakt to slovo nesnáším, dovolenou. Pár dní si zalovíš, apak šupky hupky zpátky do kanclu. Já za tebe ty stohy výkazů dělat nebudu!“

„Doufám, že jsi mě sem nevytáhl jen tak zplezíru,“ zavrčela Alexandra, když si ke mně přisedla do auta.

„Mám práce až nad hlavu. Právě vyhodnocujeme satelitní snímky pořízené vcelé šíři viditelného ineviditelného spektra. Přehrady, jezera, řeky, dokonce ibazény, co maj lidi za barákama. Martinův superpočítač má takovou spotřebu elektřiny, že nám volali zČEZu, jestli se nesnažíme stvořit nové Frankensteinovo monstrum. Zaplatili jsme majlant za všechny kamerové záznamy kolem spalovny asnažíme se ztotožnit auto, které přivezlo tu nebožku, akromě toho sháním další lidi do týmu, sjednávám jim pojistky apodepisuju stohy skladových výdejek na výstroj avýzbroj.“

Počkal jsem, až skončí, apak ukázal na barák, ukterého jsem stál. „Sem před týdnem dorazila Simona Stránská, dívka, kterou jsem našel ve spalovně. Pracovala na magistrátu, ale dostala výpověď pro zrušení jejího místa apřed měsícem se rozešla spřítelem. Proto ji nikdo nepostrádal. Dala si inzerát na seznamku aabsolvovala tři schůzky, pokaždé se stejným amantem. Zjistil jsem její telefonní číslo aověřil její pohyb podle buněk. Nestálo mě to tolik jako snímky ze satelitu, ale vím, že při poslední schůzce šla sem apak se její mobil vypnul nebo byl vypnut.“

Alexandra na mě zírala azřejmě poprvé vživotě jí došla řeč.

Bezva, mohl jsem pokračovat. „Trochu jsem ten dům oťukl anechal sledovat několika přáteli,“ řekl jsem aukázal přes sklo na bezdomovce, který seděl na lavičce avruce držel vsáčku schovanou pleskačku tuzemáku. Pak jsem ukázal na okousek dál se procházejícího policajta, který se cpal hotdogem. „To je Franta, dělá tady na obvodu,“ dodal jsem azamával mu.

Všiml si nás ataky súsměvem zamával.

„Takže vím, že patří jedné německé firmě svlastníky zKaribiku. Koupila ho před třemi lety ateprve letos vněm skončily stavební úpravy. Podle firmy, která je dělala, si majitel poručil vybudovat ve sklepě fakt velký bazén. Žádná zbohatlická moderna, jen přírodní materiály – kámen, písek, sem tam rákos alekníny. Dělníci si mysleli, že zadavateli muselo eko-hrábnout, ale platil na dřevo, takže si své postřehy nechali pro sebe.“

„Jaks to všechno zjistil?“ vyhrkla.

„Profesionální deformace. Copak nevíš, co jsem dřív dělal?“

Chvíli jí to trvalo, ale pak si vzpomněla.

Platili mě za odhalování podvodů sdávkami aona byla velitelkou loveckého týmu, který mě, poté co jsem odhalil další, ukryl před agenty Státní regulační služby na bezpečném místě, dokud se nevyřídily všechny formality. Počítám, že kdyby to neudělali, skončil bych jako nebožka Simona.

„Víš… já…,“ začala, ale pak se ovládla apokračovala stejně komisním způsobem jako vždycky, „… mám jedno místo vtýmu. Bylo by fajn, kdybys… kurvafix… já bych byla ráda, kdybys to vzal.“

„To je dobře,“ odvětil jsem súšklebkem, „protože jsem se ti právě chystal říct, že ten Simonin amant je pořád vtom domě.“

„Doufám, že jste spokojená?“ zeptal se jí Sebastien.

„Voda má příjemnou teplotu,“ odvětila aspokojeně promáchla rukama hladinu bazénu, „ata výzdoba skutečně evokuje, že jsem někde vJižních Čechách. Všichni onich pějí ódy.“

„Jednou se tam vrátíme,“ pronesl. „Časy se mění. Když se mohla vrátit zexilu místní šlechta, zvládneme to imy.“

Přikývla apak se se sténáním prohnula do oblouku. Její břicho už připomínalo polovinu hodně velkého míče, kterou jí nějaký moderní umělec přilepil kjinak štíhlému tělu. „Kopou, smradi,“ odtušila, „ale doufám, že mě nebudete citovat.“

„To bych si nedovolil,“ odvětil, namočil žínku do misky se studenou vodou azačal jí otírat krk aramena.

„To je příjemné,“ zareagovala. „Pokračujte, prosím.“

„Kontaktoval jsem několik politiků,“ oznámil jí. „Samozřejmě diskrétně, ale vyslovili, za určitých pro ně finančně výhodných podmínek, předběžný souhlas snaším záměrem znovuosídlit Česko.“

„Česko, to je ale blbé slovo, že?“

„Češi jsou už takoví,“ odvětil pobaveně. „Vkaždém případě, až přijde čas, tuto snůšku přeneseme do přírodního prostředí stranou od lidí. Tedy, lidi tam budou, což bude vzhledem kjejich apetitu nezbytnost, ale včasném stadiu pulců nebudou rušeni. Ajelikož je uchráníme ipřed přirozenými predátory, budou mít dokonalé podmínky krůstu.“

„Aaž dorostou do rozumnějšího stadia…,“ začala.

„… tak si pro ně přijedeme adostane se jim té nejlepší možné výchovy,“ dodal za ni.

Usmála se na něj anechala se políbit na tvář.

Pak jí dlouho, předlouho otíral studenou žínkou březostí se měnící tělo aona si to užívala.

„Nemáme krytí,“ pokusil jsem se namítnout. „Možná bysme…“

Umlčela mě rázným mávnutím ruky. Nic jiného jsem ale nečekal. Plány se nezdržovala anapowerpointové prezentace nevěřila. Potenciální klienty dokázala seřvat na tři doby, akdyž měla jednání na ministerstvu vnitra, úředníci se házeli marod nebo si způsobovali pracovní úrazy apak se utíkali nechat ošetřit.

„Tak jo,“ pronesl jsem, natáhl se přes sedadla dozadu apřitáhl knám sportovní kabelu, která by nemohla být těžší, ani kdybych pašoval zlaté cihly.

Zip nespokojeně zadrnčel aútroby zavazadla nám odhalily noční můru všech pacifistů. Kromě spousty napáskovaných zásobníků jsem vní měl příjemně skladnou karabinu CZ BREN 2 5,56×45 8", několik Glocků 36 vráži .45 ACP, taktickou brokovnicí Benelli M3 adva útočné nože UTON II, které Mikov speciálně upravil – čepele kované za úplňku akalené ve skřetí krvi avrukojeti pár Martinových udělátek. Prostě náš zákazník, náš pán.

Ajen tak pro jistotu jsem do tašky strčil i…

„Panebože, MP5ka. Taková vykopávka. Kdes ji vyhrabal?“ ozvala se Alexandra, když na dotčený samopal narazila.

„Je to moje oblíbená hračka,“ odvětil jsem dotčeně. „Má kolimátor EOTECH EXPS3, vyladěnou spoušť akompozitní munici spříměsí slitiny stříbra apilin zbílého dubu, macerovanou ve výluhu ze jmelí aposvěcenou ostravsko-opavským biskupem.“

„Skvělé, pokud ovšem plánuješ zavření pekelného výronu,“ ucedila, vrátila samopal do tašky avzala si jednoho glocka anůž. „Poslouchej, žádné vedlejší ztráty! Kdo není monstrum nebo služebník, je civil, atudíž potenciální volič. Něco míň smrtícího tu nemáš?“

Súšklebkem jsem jí ze zadního sedadla podal druhou kabelu. Ta byla opoznání lehčí.

Nedočkavě se začala prohrabávat jejím obsahem.

„Tasery, pepřové spreje, flakony se svěcenou vodou, posvěcené jmelí, paralyzéry, elektrické obušky,“ komentovala nálezy. „Ahele, infrazářič. Tím bysme mu mohli vysušit šos. Mohl by chcípnout… Aco je tohle za provaz?“

„Nechal jsem ho udělat podle Erbena. Je zlýka ajsou do něj vpletené vlasy utopených dívek. Prý funguje stejně jako stříbrný řetěz na vlkodlaka.“

Súšklebkem mi ho podala.

Schoval jsem ho do stehenní kapsy aztěžkotonážní kabely si posloužil UTONem II amým samočinným miláčkem vráži 9 mm Luger. Ať si Alexandra třeba ohrnuje nos, já na něj nedám dopustit.

Rozhodně jsem měl sjeho strčením pod bundu míň práce než supevněním nože na opasek. Zatracené vánoční cukroví!

Po chvíli přemýšlení jsem si vzal itaser aokamžitě jsem se cítil jako Lovec slidskou tváří.

„Jdem na to!“ zavelela apak vykopla dveře.

Vřeštící alarm nešlo přeslechnout.

Sebastian sebral zlehátka župan apodal jí ho, aby skryla svoji nahotu.

„Máme nezvané hosty,“ oznámil. „Jsou ozbrojení, takže bude lepší, když vás přesuneme. Dá se odtud dostat do podzemního parkoviště vsousední ulici. Mám tam únikové vozidlo se vším potřebným.“

„Aco náš plán?“

Pokusil se usmát. „Plán pořád platí. Ovetřelce se postará najatá bezpečnostní agentura avy se přesunete do líhně. Nemusíte se obávat, vše je tam připraveno aHerbert se, do mého příchodu, postará ovaše pohodlí.“

„Avy?“

Pohladil ji. „Jakmile to tady vyřídím, připojím se kvám. Naši první snůšku si nehodlám nechat ujít.“

Iona ho pohladila. „Pokuste se prosím přežít. Obávám se, že až se náš potěr dostane do puberty, nebudu na něj mít nervy.“

„To nemá nikdo, má drahá,“ ujistil ji, „ale nebojte se, budu tam svámi.“

Zatímco se, vdoprovodu šéfkuchaře, rozběhla do suterénu, on se vydal opačným směrem.

Sotva jsme prošli dveřmi, vrhli se na nás tři maníci vyzbrojení teleskopickými obušky. Byli to klasičtí bijci, jaké nabízejí bezpečnostní agentury – muskulatura vyrýsovaná ipřes sako avyholená hlava, překvapivě malá proti zbytku těla, abyli rozhodnutí to snámi hrát tvrdě.

Jenže rozhodnutí někdy nestačí.

Ikdyž měli převahu ve výšce iváze, na naší straně byla rychlost, zúžený prostor aAlexandra.

Pro první dvě okolnosti jsem se nemohl do boje pořádně zapojit. Na druhou stranu jsem měl možnost vychutnat si jasně modré zasršení paralyzéru, který Alexandra vrazila prvnímu pořízkovi pod bradu.

Nečekala, jak si poradí se zásahem dvou milionů voltů, auž byla udruhého. Tomu nejprve hodila vysílený paralyzér do obličeje apak se prosmýkla pod teleskopickým obuškem, kterým se ji snažil praštit.

Ke druhému úderu se už nedostal. Zkušeně ho kopla do kolena, akdyž se sbolestným nářkem zhroutil kzemi, podpatkem mu zrušila kartu uzubaře.

Apak přišla moje chvíle – třetí člen ostrahy měl sice šokem vytřeštěné oči, ale to mu nezabránilo odhodit teleskopický obušek ahmátnout pod sako.

Samozřejmě, byla tu šance, že odtamtud vytáhne chléb se solí na uvítanou, ale nebyla moc velká.

Namířil jsem na něj taser astiskl spoušť. Cvaklo to, zadrnčely prudce se odvíjející drátky ado hrudi se mu zabodly dvě elektrody.

Ať už chtěl zpod saka vytáhnout cokoliv, ten záměr ho přešel společně se schopností ovládat tělo.

Sice sebou křečovitě škubal moc hezky, ale chyběly mi utoho světelné efekty, jež předvedl Alexandřin paralyzér. Jediným efektem byla pouze rychle se zvětšující skvrna na jeho kalhotách.

„Měli bysme je spoutat,“ navrhl jsem.

„Pokračujem!“ zavelela arozběhla se hlouběji do domu.

Byla tam prostorná dvoupatrová hala se schodišti vedoucími po obou stranách nahoru amezi nimi byl prostorný vstup do něčeho, co vypadalo jako secesní jídelna, na jejíž zdech visely olejomalby vmasivních zlacených rámech. Žádná moderna, ale romantické viktoriánské krajinky se západy slunce, jezírky ařekami.

Ocenil bych vkus majitele, kdyby po mně jeho zaměstnanci nezačali střílet.

Do dřevěných zárubní azdi se zakousla dlouhá dávka ze samopalu ado jejího rachotu se mísily jednotlivé výstřely zněkolikapistolí.

Vběhu jsem sklouzl na podlahu aminul umně vyvedený příborník, který se vzápětí rozletěl na kusy po zásahu hrubými broky.

Hlasité klik-klak mi dalo na vědomí, že majitel brokové pumpy přebil ajako potvrzení se mi vzápětí vysypala za límec další dávka třísek.

Pokračoval jsem setrvačností vklouzání, namířil MP5 směrem, odkud přilétaly broky, astiskl spoušť.

Samopal se rozštěkal azjeho závěru se vyřinula záplava mosazných nábojnic. Já ti dám vykopávka, pomyslel jsem si na Alexandřinu adresu. Samopal nastavený na dávku nepatří knejpřesnějším zbraním, ale když střílíte naslepo, je to, jako když si koupíte více lístků do tomboly.

Bolestný výkřik mi prozradil, že jeden znich byl výherní.

„Bacha,“ zaječela vtu chvíli Alexandra akolem hlavy mi prolétlo malé kovové vajíčko srůžovým pruhem.

Růžovým?!

Okamžitě jsem se odkulil co nejvíc stranou.

Granát explodoval, zrovna když jsem si přitiskl ruce kuším, aby mi znich tlaková vlna nevyhodila třmínek iskovadlinkou.

Je těžké popsat, co následovalo, ale naše firemní granáty jsou tím, čím chtějí být ty armádní, až vyrostou.

Nádherně vybavená jídelna se vmžiku proměnila vostravskou putyku vden výplaty. Originální olejomalby shořely, ještě než stihly dopadnout na zem, aidlouhý jídelní stůl ztmavého dřeva vypadal jako něco, co přiložili pod Mistra Jana Husa.

Pomalu jsem se postavil azjistil, že na druhé straně jídelny leží čtyři těla proměněná výbuchem vjedno patologické puzzle.

„Jasná sebeobrana,“ okomentovala to Alexandra.

Výbuch granátu srazil Sebastiena kzemi. Kromě několika šrámů azvonění vuších se mu ale nic dalšího nestalo.

Na rozdíl od těch, kterým spěchal na pomoc.

Když se mátožně zvedal ze země, uviděl jejich rozervaná těla avmysli se mu okamžitě začala svářet zlost ze zbytečně utracených peněz za neschopnou ochranku stouhou nabídnout si ztoho lákavě vonícího švédského stolu.

Takové mrhání, pomyslel si ajeho myšlenky se okamžitě stočily kdomu.

Když se sem přestěhoval zHamburku, byl rozhodnutý uspět. První po téměř dvou stoletích anavzdory šeptandě, která se šířila mezi exulanty.

Pak potkal Herberta, který živořil vrybnících kolem Třeboně, aosvojil si od něj českou schopnost nevyčnívat. Pokud měli štěstí, vzali zavděk utopencem, apokud už museli lovit, dávali si pozor, aby se jejich výpravy příliš neprojevily vpolicejních statistikách nárůstem utopených nebo pohřešovaných osob, což by knim mohlo přitáhnout nevítanou pozornost.

Jenže teď už bylo zbytečné starat se onějaké další utajení. Pokud chtěl vidět líhnutí své snůšky, musel začít jednat.

Když se na nás ten chlap vrhnul, stali jsme se sAlexandrou hrdiny ve zpomaleném filmu. Ten chlap byl jako blesk.

Bylo jasné, že to není člověk, takže jsme byli na správném místě. Jenže bylo otázkou, jestli jsme ina správné straně pistole.

Reagovat na někoho, kdo je desetkrát rychlejší než vy, prostě nejde.

Zatímco jsem se snažil strčit do MP5 nový zásobník, vrazil do mě jako beranidlo aposlal mě na opačnou stranu místnosti.

Náraz do zdi mi vyrazil dech, ale itak jsem dokázal vyměnit zásobník, natáhnout závěr anamířit zbraň tam, kde jsem si myslel, že ten zmetek bude.

Jenomže tam nebyl. Chvíli trvalo, než jsem přes mžitky zjistil, že je tam, kde Alexandra, aže to sní nevypadá dobře.

Snažila se držet si ho od těla apředváděla kung-fu etno tanec doprovázený střelbou asekáním nožem, ale ten hajzl byl prostě příliš rychlý.

Fakt bych chtěl vědět, sjakým vodníkem to kdysi bojoval K. J. Erben. Byl to přece zkušený Lovec – zabil polednici, revenanta, ducha šílené matky vstávajícího zhrobu aničícího párek nezletilců ivodníka, aještě otom napsal básničky. Takže, proč se vloveckém deníku, který Petra našla vdepozitáři Národního muzea, nezmínil ovodníkově rychlosti? Nejspíš byl ten jeho starý, obézní, nebo měl sebevražedné sklony.

Alexandra během tří vteřin vystřelila pětkrát, ale nezasáhla ho. Stejně neúspěšná byla isnožem. Znovu aznovu kolem sebe krájela vzduch avodník se kolem ní míhal tak rychle, až se rozpíjel do šmouhy.

Pak vystřelila pošesté, závěr její zbraně zůstal vulgárně vyhřezlý ajá nemohl střílet, protože mi stála vose.

Změnil jsem pozici, ale než jsem stihl stisknout spoušť aposlat toho zkurvysyna do pekel, vmístnosti explodovalo několik zásahových rozbušek, které nás změnily vnaprosto neschopné hadrové panenky.

Pak do místnosti vtrhlo zásahové komando navlečené do tolika vrstev kevlaru, jako by čekalo útok Godzillina manžela.

Jeden ztěch pseudocommandos mě otočil na břicho ase zručností, kterou získáte až po tisíci pokusech, mi nasadil pouta.

Zvedl jsem hlavu nad ohořelé chlupy perského koberce asledoval, jak druhý stejným způsobem pacifikuje Alexandru adalší tři se starají ovodníka.

Toho ale, na rozdíl od nás, omotali lýkovým provazem. Velké plus bylo, že ho to přimělo ječet jako duši vočistci.

„Dýka jedna, čisto!“ ozvalo se.

„Dýka dva atři… čisto. Máme je, pane,“ vyštěkl někdo další apak se mi vzorném poli objevil ten, kdo straší malé děti, nepohodlné svědky azačínající Lovce – Kurt Gromský, šéf Státní regulační služby.

Neexistuje situace, kdy bych mu mohl říct do očí, že ho rád vidím. Jednak má jen jedno oko, protože oto druhé přišel ispolovinou tváře avětšinou vlasů, když bojoval sbaziliškem, ajednak proto, že nás kdysi podtrhl.

Tím nás myslím samozřejmě Fantom, protože ještě před čtyřmi lety velel jednomu znašich týmů. Když ho ten bazilišek zkryplil, odmítl přeřazení, strašně se pohádal se šéfem apak ve velkém stylu prásknul dveřmi.

Nejprve se pokoušel uchytit ukonkurenčních společností, které ho pro jeho handicap taky odmítly, jenže on si vzal do hlavy, že za to můžou šéfovy dlouhé prsty, apřidal se ke Státní regulační službě, kde si samozřejmě brzy vysloužil ostruhy.

„Nějaký zákona dbalý občan oznámil vloupání astřelbu,“ oznámil nám. „Zrovna jsme byli kousek odtud, tak jsme přispěchali chrabrým policistům zobvodního oddělení na pomoc, akoho to nevidí mé oko – všemocná obchodní ředitelka ajejí věčný podržtaška Artur Klega, poražení nějakým civilem.“

„Nějakým civilem,“ zachrčel jsem posměšně. „Proto jste ho omotali lýkem? Jak víte, že to je vodník?“

„Odposlouchávali nás,“ odpověděla za Gromského Alexandra.

„Copak to jde bez soudního příkazu?“ reagoval agent Gromský auštěpačně dodal: „Avyprošuju si ten minulý čas.“

Kmému překvapení se Alexandra rozesmála. „Přišla vám faktura za permoníky, tak jste dostali od ministra befel srovnat nám krovky, co?“

Gromský přikývl. „Když jsme přišli na to, že Fantom má políčeno na hastrmana, nejvyšší místa rozhodla, že tomu máme zabránit, protože chcete státu pustit žilou, ikdyž teď lidi nosí dva svetry avoliči vládních stran dokonce tři.“

„Platba jde zTEFLONU, ne zrozpočtu,“ namítl jsem.

„Vláda hledá rezervy,“ odpověděl, „ajelikož si ministr vnitra dělá zálusk na křeslo premiéra, spotěšením použije miliardu vyčleněnou na odměny za monstra na ohňostroje, chlebíčky avečírky na parníku.“

„Nechte mě jít,“ zachrčel vodník. „Dám vám spoustu peněz. Jsem bohatý… Avím, kde jsou další jako já…“

Určitě by pokračoval, ale vtu chvíli to hvízdlo ado krku se mu až po rukojeť zanořil náš firemní UTON.

Zatímco vodník se schroptěním hroutil na podlahu, agent Gromský pohlédl na Alexandru, které se nějak podařilo vysvobodit zpout.

Pak spovzdechem pronesl: „Kdopak jí nechal ten nůž? Zapomeňte na vánoční odměny, motáci.“

„Takže, abych to shrnul,“ pronesl JUDr. Krahujec, Ph.D., L.L.M, MBA, přešel pohledem po přítomných, pak krátce nahlédl do svých poznámek apokračoval: „Máme tu porušení smlouvy uzavřené se společností Fantom adva případy omezení osobní svobody. Zapomněl jsem na něco?“

„Nezákonné provádění odposlechů státem placenou institucí,“ napověděl mu šéf.

„Ach ano, ty nezákonné odposlechy,“ přitakal bývalý ministr tří vlád, čestný předseda advokátní komory aseniorní společník renomované advokátní kanceláře Krahujec, Páchal aUnikl, „málem bych na ně zapomněl.“ Jeho hlas ale dokazoval, že si jich byl dobře vědom.

„Nevedeme tu řízení, ve kterém byste mohl kohokoliv zastupovat,“ namítl agent Gromský.

Zpětně si nedokážu vybavit, jestli se jako první začal smát šéf, nebo doktor Krahujec.

Kurt Gromský pochopil, když pohlédl na mě aAlexandru.

„Sundejte jim ta pouta, krucinál,“ vyštěkl na agenty, kteří nám vplné polní dělali garde. „Ajděte si po svém,“ dodal.

Když se tak stalo, unaveně si povzdechl. „Tak fajn, tohle se nepovedlo. Všichni se uklidníme. Vy zapomeňte na údajné odposlechy ajá zatušuju, že vaše obchodní ředitelka odpravila nevinného civilistu.“

„Nevinného civilistu?“ opáčil šéf. „Byl to hastrman.“

„Bohužel, jde otvrzení bez jediného důkazu.“

Šéf položil na stůl mobil aukazováčkem ho poslal kagentovi.

Ten se nedůvěřivě zahleděl do textu zobrazeného na displeji. „Co to má být?“

„Výsledek analýzy DNA,“ odvětil šéf. „Amáš tam ivzkaz od Martina. Jo, tam dole, začíná oslovením…“

„Sráči,“ přečetl ho Gromský. „Pěkný, ale já to neberu. Neměli jste šanci ztoho tvora vzít vzorek.“

„Takže zcivila se už stal tvor,“ okomentoval to šéf spotutelným úsměvem.

„Ten nůž!“ vydechl najednou agent Gromský. „No to mě poser.“

„Sradostí,“ ozval jsem se.

„Ty drž kušnu!“ vyštěkl Gromský aotočil se na šéfa: „Martin do něj zabudoval skener DNA?“

„Jo,“ přitakal šéf. „Žádanka na proplacení dvaadvaceti milionů euro by ti měla dorazit do mailu. Byl to úředně vyhynulý hastrman český. Blahopřeji.“

Ozvalo se cinknutí došlé zprávy.

„To bude ona,“ okomentoval to šéf sardonicky.

Agent Gromský se stváří ukrytou vdlaních zhroutil vkřesle.

„Asi už můžete jít,“ odtušil doktor Krahujec.

„Děkuji,“ řekl mu šéf. „Pošlete mi fakturu.“

„To nebude nutné,“ odvětil doktor Krahujec. „Ještě vám dlužím za likvidaci té čarodějnice, kterou na mě poslali ti mladí vlčáci sostrými lokty, co se derou do vedení advokátní komory…“

Šéf zavrtěl hlavou. „To byla jen přátelská služba.“

„Pak zmé strany šlo ostejně přátelskou protislužbu,“ odvětil advokát.

„Nedá… se to… vydržet, Herberte,“ sténala arukama si objímala nadouvající se břicho. „Musíš… někde… zastavit!“

Vzhlédl od volantu, se kterým zápolil, apokusil se ji uklidnit: „Brzy budeme na místě, paní. Jestli jsou ti malí po Sebastienovi, budou pořádně hladoví. Vminibaru máte pytlíky schlazenou krví. Mělo by to pomoct.“

„Co… Sebastien?“ zasténala.

„Žádný strach, on si poradí. Určitě to byli jen nějací lupiči. Až to snimi vyřídí, přidá se knám.“

„Mám… špatný… pocit…“

„Vemte si tu krev,“ přikázal jí aona ho ke svému překvapení poslechla.

„Zdá se, že jejich vývin uspíšil stres,“ odtušil.

Jeho znalosti ji překvapily. Vkomunitě exulantů, zníž pocházela, jí okolnosti jak to dělají plotice musely vysvětlit jiné samice.

Tehdy jí celá ta záležitost spojených kloak připadala krajně nechutná, ale zapamatovala si, že kromě jiného může březost zkrátit skutečně ipocit ohrožení.

Dopila třetí pytlík krve, diskrétně si odříhla azpůsobně otřela rty do batistového kapesníku.

Rej pulců vjejí děloze ustal aona si uvědomila, že usnuli. Vnímala ty obrazy plné krve, bojů avzájemného zabíjení avěděla, že to jsou šťastné sny.

„Už brzo budou chtít ven,“ pronesl Herbert.

„Sebastien říkal, že pro mě máte připravenou líheň.“

Přikývl. „Vybrali jsme skvělé místo, kde se nemusíme bát odhalení. Tentokrát nebude žádné ponechání pulců přirozenému výběru. Ikdyby jich bylo ve vaší snůšce tisíc, máme tam dost mrtvol, na nichž mohou hodovat, dokud nebudou schopni vystoupit na břeh.“

„Mrtvol?“ zopakovala udiveně.

„Ano, vrůzném stadiu rozkladu. Mysleli jsme ina mléčné zoubky malých pulečků,“ dodal na vysvětlenou.

Neubránil se ušklíbnutí.

„Pivo by nebylo?“ zeptal jsem se.

Poznal jsem je, nacházely se vsousedství domu toho hastrmana.

„Cože?“