Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Larry Correia v nakladatelství

Lovci monster

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

Lovci monster: Invaze

Lovci monster: Z archivu

Lovci monster: Ochránce

Lovecká sezona 1

Lovecká sezona 2 *

Grimnoirské kroniky

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

Sága zapomenutého válečníka

Syn černé meče

Rod zabijáků

Ničitel světů

Tower of Silence *

Larry Correia & John Ringo

Paměti lovce monster

Grunge

Hříšníci

Světci

* Připravujeme

Copyright © 2020 by Larry Correia

Cover Art © Kurt Miller

Czech Translation © Kateřina Niklová

ISBN ePub 978-80-7594-514-3

ISBN mobi 978-80-7594-515-0

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Rabbitovi

Kapitola 1

Před devatenácti lety

Jednomu bylo šestnáct. Druhému sotva dvanáct. Byli nejlepší kamarádi, bratři, i když ne pokrevní. Za okamžik svedou souboj. Jeden z nich s největší pravděpodobností zahyne.

„Já tě prosím, Devedasi, nech to být.“

„Copak to nechápeš? Nemám na vybranou, Ashoku!“ zakřičel ten starší. „Musím to zkusit.“

Ashok, vázaný Zákonem a tradicí, rovněž nemohl ustoupit. Jako vyvolený nositel mocného Angruvadala byl povinen vyhovět každému vyzyvateli pro případ, že by mocná čepel předků našla vhodnějšího nositele.

Jak by si Angruvadal mohl nezvolit Devedase namísto něj? Devedas z nich byl nejlepší, nejsilnější, nejchytřejší, nejoddanější ze všech akolytů. Prodral se do čela brutálního programu ochránců. Oficiálně zastávali všichni stejné postavení, jenže Devedas byl synem thakoora a vychovali ho ve víře, že jednou bude vládnout velkému rodu. Byl Ashokovi ve všech ohledech nadřazený. Až na jeden.

Ashok měl Angruvadala.

Po celou dobu výcviku mu byl přístup k mocné čepeli z černé oceli velkého rodu Vadal zapovězen. Mistr odmítal připustit, aby měl Ashok nad ostatními chlapci nějakou magickou výhodu, proto mu Angruvadala vzal. Normální muž nemohl pochopit, jaké to je být nositelem. Nepřišel jenom o meč, měl pocit, jako by v té studené pokladnici zamkli jednu část jeho já. Dlouhé dva roky trpěl a cítil se neúplný.

Jenže teď složili zkoušku. Překročili ledovce a bojovali se starověkými automaty. Všichni ostatní selhali a vrátili se. Tři šli dál. Yugantar nakonec podlehl strachu a utekl. Teď už byl určitě mrtvý, jeho tělo navěky zmrzlé tam nahoře v horách. Jen Ashok a Devedas to nevzdali. Dostali se až na nejvyšší vrcholek a dotkli se Srdce hory. Ashok byl tím nejmladším, kdo to v celých dějinách řádu dokázal. Už nebyli akolyty, nýbrž plnohodnotnými členy řádu ochránců, a to s přináležejícím statusem, privilegii i povinnostmi.

Byl to jeden z největších úspěchů, jakých mohl Zákona dbalý muž dosáhnout, a přesto nebyla radost z dosažení hodnosti staršího ničím ve srovnání s navrácením meče. Obvykle tak nevlídní mistři dovolili všem praktikantům svobodně oslavit postup dvou ze svých řad nebo truchlit pro toho, kterého ztratili. Všichni akolyté, dokonce i ti, kteří selhali, směli vypít tolik vína a sníst tolik masa, kolik jen mohli. Byla to vskutku vzácná odměna.

Jenže oslava velmi rychle ztrpkla.

Bylo zjevné, že Devedase ovládla hořkost, když spatřil legendárního Angruvadala viset u boku jeho nositele. Prohlásil, že není spravedlivé, že podobná čest potkala Ashoka, a ne jeho. Když se čepel předků velkého rodu Dev v rukách jeho otce roztříštila, vzala s sebou jeho dědictví i čest celé jeho rodiny. Ashok se snažil z celé věci vymluvit, opakoval, že to tak nechtěl on, nýbrž meč. Jenže jak noc ubíhala, Devedas žárlil čím dál víc. Ačkoli bok po boku trénovali, bojovali, podstoupili zkoušku a málem tam na hoře i zahynuli, na ničem z toho Devedasovi v tu chvíli nezáleželo, neboť jedinou jeho slabinou byla pýcha.

Byla vznesena obvinění. Mladistvá pošetilost vyvolala hněv. Ashok se snažil svého bratra uchlácholit. Oba byli unavení. Cesta dolů z hory byla dlouhá. Jenže Devedas to nemínil vzdát. Provokoval Ashoka. Byla vyřčena slova, která se nedala vzít zpátky.

„Nikdy jsem neměl lepšího přítele, než jsi ty,“ přiznal Ashok popravdě. „Prosím, nenuť mě zabít tě.“

Jako syn nositele znal Devedas pravidla. Souboj, který měl dokázat, zda je vyzyvatel čepele předků hoden, nemusel skončit smrtí, často tomu tak ovšem bylo, neboť čepele z černé oceli byly ve své podstatě velmi kruté.

„Je lepší to zkusit a selhat, než se zachovat jako zbabělec a nikdy nepoznat pravdu.“

Ti dva stáli uprostřed cvičiště poprášeného sněhem, obklopeni kruhem nervózních ochránců, mladých i starých, od nejnověji zavázaného akolyty po Mindarina, staršího dvacátého roku, který býval jedním z jejich instruktorů.

Tento nejzkušenější ochránce zuřil. „Měli byste těch pitomin hned nechat. Řád má už tak málo členů. Oba dva jste důležitým přínosem a měli byste raději hájit Zákon. Ať už souboj skončí jakkoli, řád to jenom oslabí.“

„To má být rozkaz?“ zeptal se Devedas.

Mindarin zakroutil hlavou. „Ty víš, že něco takového rozkázat nemůžu. Vaše činy, ať už jakkoli marnotratné a hloupé, jsou zcela legální. Nositel nemůže odmítnout a vyzyvatele nesmí nikdo zastavit.“

„Odpusťte mi, ctěný učiteli, ale vy víte, co musím udělat.“ Devedase zjevně bolelo, že Mindarina zklame, poněvadž byl nejlaskavějším z učitelů a vedl je slovem i příkladem, čemuž všichni dávali přednost před metodami mistra Ratula, který spoléhal na bití a hladovění.

Mindarin však byl spíše mužem rozumu než citů, proto se jen tak nevzdával. „Poslouchej mě, Devedasi. Tvůj otec je mrtvý. Tvůj rod padl. I když získáš nový meč, zpátky je to nepřivede. Nech je jít. Tvůj život byl zavázán řádu. Tohle je teď tvoje rodina.“ Ukázal na akolyty, kteří je úzkostně sledovali s vědomím, že jeden z jejich přátel zahyne.

„Víte, že miluji jak řád, tak je.“

„Ale nemůžeš se jim zcela oddat, dokud nepostavíš řád na první místo. Velký rod Dev už není. Byl jsi můj nejlepší student, ale jednu věc jsem tě nikdy nedokázal naučit, a to že zašlou slávu není možné obnovit. Někdy je lepší nechat minulost prostě být.“

Ashokovi připadalo velmi zvláštní slyšet tato slova od ochránce, který je učil dějiny. Aspoň jejich schválenou část.

„Ctím vaši moudrost, Mindarine, ale nemůžu to akceptovat. Vychovali mě k tomu, abych se stal thakoorem velkého rodu a ujal se čepele z černé oceli, to bylo moje rodové právo.“

„Co se stalo, stalo se, mladý Devedasi.“

Devedas pohlédl Ashokovi do očí a smutně se usmál. „Musím to zkusit.“

„Tak tedy budiž. Myji si nad tou věcí ruce. Angruvadal rozhodne, o koho z vás dvou řád připraví… Karno, přiveď mistra,“ vyštěkl Mindarin na jednoho z nejmladších akolytů, který se ihned rozběhl varovat Ratula, že se dva nejnovější přírůstky v řadách starších chystají navzájem pozabíjet.

Stoupli si čelem k sobě na vzdálenost deseti kroků. Kruh ochránců ucouvl, aby jim poskytl prostor, neboť i ti, kdo čepel předků ještě nikdy neviděli, znali její smrtící pověst. Nebylo neslýchané, aby některá z těch vzteklých věcí usekla končetinu zvědavci.

Ashok se uvnitř kruhu cítil velmi osaměle.

Dav žádného z nich nepovzbuzoval. Neměli svého oblíbence. Devedas byl rozený vůdce a upřímně se zajímal o dobro ostatních akolytů. Ashoka zpočátku považovali za mladého drzouna, poněvadž dorazil vyzbrojen jedním z nejmocnějších artefaktů na světě. Svou horlivostí si však získal jejich úctu.

Naposledy se pokusil svého bratra přesvědčit, aby se choval rozumně. „Zákon si žádá, abych udělal vše, co je v mých silách. Nebudu se držet zpátky.“

Bylo to vážné varování, neboť i když spolu v minulosti svedli stovku soubojů a Devedas skoro pokaždé zvítězil – koneckonců byl větší, silnější a rychlejší – porazil jen samotného Ashoka. V boji s nositelem jste však stáli proti spojeným instinktům všech mužů, kteří ten meč kdy nesli do bitvy. Kousek každého z dřívějších nositelů žil v černé čepeli dál, stejně jako v ní jednou bude přežívat kousek Ashoka, dokud bude Angruvadal existovat. Byla to jedna z mála verzí nesmrtelnosti ve světě, kde Zákon tvrdil, že po smrti už nic není.

„Všichni vědí, že vždycky uděláš, co ti přikáže Zákon, bráško.“ Devedas se smutně usmál. „Právě proto je nemožné tě nenávidět.“

Ashok na rozdíl od ostatních necítil strach, chápal ovšem jeho podstatu. Viděl, že se Devedas bojí – každý příčetný muž by se bál, kdyby se měl postavit čepeli předků – zároveň však byl odhodlaný.

„Věz, že kdyby bylo rozhodnutí na mně, snažil bych se tě porazit, ušetřil bych ale tvůj život. Nevěřím ale, že Angruvadal zná míru.“

Devedas prostě kývl. Bylo dobře, že byl připraven na smrt. Ashok tušil, že tato akceptace byla nezbytná k získání Angruvadalova souhlasu. Ashok nechtěl zemřít, ale pokud už se to mělo stát, tímto způsobem Angruvadal aspoň získá nositele, který ho bude hoden.

„Urazil jsi mě!“ zakřičel Devedas oficiální výzvu tak, aby ji všichni slyšeli.

„Urazil jsem tě.“ Ashok si to sice nemyslel, takovou odpověď si ale žádala tradice.

Souboj začal ne prudkým výpadem, nýbrž absolutní nehybností.

Protivníci se navzájem studovali a vyčkávali.

Potom Devedas přenesl lehounce váhu, takže mu pod botami zakřupaly sníh a štěrk. Jeho silná ruka se pomalu pohnula a zastavila se nad jílcem meče.

Ashokova ruka visela nad Angruvadalem. Už dva roky ten meč netasil, ale čepele předků se nikdy neztupily. Černa ocel nerezivěla. Žila. A byla hladová. Cítil vibrace zlostné energie, která ho štípala do dlaně. Meč chtěl vědět, koho je třeba zabít.

Prosím, buď k němu milosrdný, Angruvadale. Myslím, že vykoná pro Zákon velké věci. Ashok se co nejlépe snažil vysvětlit svou vůli meči, zůstávalo ovšem tajemstvím, jestli mu Angruvadal rozumí, a pokud ano, jestli ho to vůbec zajímá. A je to můj přítel.

Kruh okolo nich se zavlnil. Jakoby z velké dálky dolehl k Ashokovi hlas, který oznamoval, že dorazil mistr Ratul, Ashok se však plně soustředil na souboj.

Byla zima. Ztuhlá krev zpomalovala pohyb.

Zafoukal vítr. Ve vzduchu mezi nimi zavířil sníh.

Devedasovy prsty zacukaly.

Už brzy.

Další nevědomé trhnutí.

Za Ashokem stálo čtyřicet generací nositelů. Přesně věděli, co se stane, už tisíckrát viděli, jak protivník sbírá sílu, napíná svaly a prudce vyráží vpřed, a všechny tyto instinkty teď byly jeho, stačilo si je vzít. Bylo to, jako by v černé oceli strašili neustále šeptající duchové.

Legálně je mohl využít, podobná výhoda mu ovšem připadala nečestná. Pokud byl jeho bratr ochotný zemřít, aby dokázal svoji cenu, pak Ashok rovněž.

Ne, Angruvadale. Udělám to sám.

Šepot ztichl. Byl tu jen vítr a čekání.

Ashok na nic nemyslel. Půjde pouze o akci a reakci.

Devedas se pohnul.

Angruvadal, jehož černá ocel spalovala zrak, se objevil v Ashokově ruce tak rychle, jako by ho přivolal myšlenkou.

Sekli zároveň.

Měli stejného učitele šermu, což bylo důležitější než to, že měli jiné otce. Postoje a techniky, které používali, měly své názvy, v tomto okamžiku však pouze existovali. Byl to nejčistší okamžik v Ashokově životě.

Když se protivníci střetli, černě se zablesklo.

Kdyby proti němu stál kdokoli jiný, Devedas by určitě vyhrál. Jenže Angruvadal si tu noc nového nositele nevybere.

Ashok se mihl okolo Devedase a dál zvedal meč po seknutí. Všiml si užaslého výrazu na tvářích svých bratrů, kteří ještě nikdy neviděli žádnou živou bytost pohnout se tak rychle. Ochránce Mindarin překvapeně civěl, kdežto mistr Ratul ho sledoval zmateně a v tmavých očích měl něco vypočítavého a krutého.

Když Devedas padl, normální svět se dal opět do pohybu.

Jeho protivník byl poražen.

Ashok si uvědomil, že ostatní chtějí padlému pomoct, neodvažovali se však vstoupit do kruhu, dokud byl děsivý Angruvadal venku z pochvy. Bylo vzneseno obvinění z urážky. Ashok měl legální právo vyzyvatele zabít. Jenže Zákon byl moudrý. Měl pouze tu možnost, ne povinnost. Podíval se na Angruvadala. Neulpěla na něm ani kapka krve, jako by byl Angruvadal příliš pyšný, než aby se ušpinil. Poděkoval meči a schoval ho, čímž prohlásil spor za skončený.

Ratul kývl a akolyté dál pobízet nepotřebovali. Rozběhli se ke zraněnému Devedasovi a Ashok je následoval.

Sníh byl pocákaný krví. Devedasův pohledný obličej byl zle rozseknutý od brady až po pravé oko. To naštěstí zůstalo nedotčeno. Muselo to příšerně bolet, neboť o ranách způsobených černou ocelí se říkalo, že pálí jako slunce. Devedas však nekřičel, jen zatínal zuby – Ashok si toho všiml skrz díru v jeho líci – a jediný zvuk, který vydával, bylo bolestivé vrčení zraněného zvířete. Ashok ovšem viděl strašlivou agónii v bratrových očích, a to nejen kvůli rozříznutému obličeji… Přestože Angruvadal ušetřil jeho život, zabil jeho sny.

Ashok žádné sny neměl, jenom povinnost. Hádal, že teď jsou na tom oba stejně.

Bylo dobře, že právě složili zkoušku a dotkli se Srdce hory, neboť jeho léčivá magie Devedase zachrání. Podobná rána by se normálnímu muži patrně zanítila a zabila ho. Magie, kterou teď měli v krvi, ho ale pomůže vyléčit. Za to byl Ashok vděčný.

„Máš štěstí, že Angruvadal byl v soucitné náladě a neuřízl ti tu tvoji tupou palici,“ prohlásil ochránce Ratul, když přistoupil blíž, aby si strašlivou ránu prohlédl. Zadíval se na krev okolo a povzdychl si. „Přísahám, Devedasi, že tvoje ctižádost tě jednou zabije. Doufám, že dnešek byl pro tebe cennou lekcí.“

S očima dokořán a plnýma agónie se Devedasovi podařilo kývnout.

„Dobře… Odneste ho k doktorovi.“

Devedas ovšem překvapil i samotného mistra, když nápomocné ruce odstrčil stranou a vlastními silami se vyškrábal na nohy. Ačkoli mu v líci zela rozšklebená díra, podařilo se mu ze sebe vypravit něco, co zněl jako: „Zvládnu to sám.“

„No ovšem,“ zabručel Ratul tak tiše, že ho slyšel jen opodál stojící Ashok. „Takže to je ponaučení, které ses rozhodl si z celé věci odnést.“

Ashok se nikdy necítil víc naživu a vděčil za to Devedasovi.

„Je mi ctí nazývat tě svým bratrem.“ A podle tradice velkého rodu Vadal mu Ashok věnoval tu nejhlubší, nejuctivější možnou úklonu, při níž na znamení důvěry odhalil svůj týl. V obdivném gestu setrval hodně dlouho.

Když vzhlédl, Devedas vrávoral pryč a ve sněhu po sobě zanechával cestičku z rudých stop.

Kapitola 2

Uplynulo už devadesát dnů od chvíle, kdy Kapitol přikázal válečnické kastě, aby prověřila proveditelnost vybití všech bezkastých na světě. Tentokrát nebyla řeč jen o pouhé kontrole populace ani o tradiční metodě varování a trestu, nýbrž o totálním vyhlazení celé pokrevní linie bezkastých. Každý nečlověk na Loku, mladý i starý, muž i žena, měl být vyhladověn, upálen, vhozen do moře nebo popraven mečem. Morbidní konec.

Zpráva válečníků byla to ráno předložena v Debatní komnatě. Zástupci jejich kasty právě dosvědčili před shromážděnými soudci, že tento úkol by nebyl ani zdaleka tak obtížný, jak někteří tvrdili, a že by se dal zvládnout do jednoho roku s tím, že většina nelidí by zahynula během jednoho ročního období.

Soudcům se dostalo ujištění o tom, že Velké vyhlazení by bylo jednoduchou záležitostí.

Velký inkvizitor Omand Vokkan věděl, že na celé věci nic jednoduchého nebude. S největší pravděpodobní dojde k válkám, zahynou miliony a celé rody padnou. Jenže tady byli v Kapitolu, kde na pravdě nezáleží a realita je tvárná. Vlastně bylo působivé, jak válečník, kterého osobně vybral, dokázal tak absurdně optimistickou zprávu přednést s vážnou tváří. Ve skutečnosti bude Velké vyhlazení brutální, krvavá blamáž, která se potáhne celé roky a nalomí samotné základy Zákona.

Výtečně.

Skrze vydírání, zastrašování a úplatky Omand zajistil, že zpráva obsahovala přesně to, co chtěl. Zástupce válečníků si podřídil stejně snadno jako před nimi archiváře a historiky. Veškeré informace, které lidé u moci doposud obdrželi, byly perfektně upraveny tak, aby vyprávěly příběh, který Omand chtěl slyšet. Soudci byli příliš změkčilí, příliš odtržení od reality, příliš odměření, než aby si uvědomili svou ignoranci ve vztahu ke skutečnému stavu světa. Pro ně byli bezkastí pouze mlhavá čísla v účetních knihách, ne bytosti z masa a krve, které budou o své životy bojovat, ať už byly jakkoli ubohé.

Jak jednání pokračovalo, Omand soudce zpoza své zlaté masky pozorně sledoval. Ať už byli tito muži jakkoli zkušení řečníci, nedokázali skrýt své emoce. Mnozí si uvědomovali, že ve vší vážnosti rozebírají systematický masakr spodiny společnosti. Někteří soudci byli natolik změkčilí, že smýšleli o bezkastých jako o lidech. Ne že by se odvážili něco tak bláhového vyslovit nahlas, ale jejich odpor byl zjevný. Mnozí další dobře věděli, jaký návrh je tu předkládán, a představa, že se zbaví zablešené špíny, která straší v nejhorších slumech jejich domovských zemí, se jim líbila. Ještě další neměli tušení, oč jde, poněvadž pro ně byli bezkastí sotva víc než nebezpečný, špinavý dobytek. A několik se obávalo ekonomických dopadů, neboť přežití chudších rodů záviselo na jejich práci, což by tady samozřejmě nikdy nepřiznali, protože by to byla ostuda.

Ale pak tu byla hrstka soudců… Ať už je životy bezkastých zajímaly, nebo ne, jejich zaťaté čelisti a přimhouřené oči jasně vypovídaly o tom, že velmi dobře vědí, co se tu děje, a nedají se oklamat. V této velké hře byli jeho soupeři.

Omand si všechny tyto poslední překážky dobře zapamatoval. S problematickými soudci se vypořádá individuálně. Některé donutí sehnout se před jeho vůlí, ty, kteří se nesehnou, zlomí a ty, kteří se nezlomí, jednoduše odstraní. Získat většinu nepotrvá dlouho. Nakonec zvítězí, neboť pro tyto muže to byl jen jeden žhavý politický problém z mnoha, kdežto pro Omanda šlo o vyvrcholení jeho celoživotního úsilí.

Neexistovalo nic, co by neudělal, aby získal, co chce. Klidně by se spolčil s démony a zničil samotný Zákon. Hrstka soudců možná byla zásadně proti genocidě, ať už z jakéhokoli důvodu, jenže většina neznala pravidla této hry a ani netušila, co je v sázce. A žádný netušil, kdo je jejich skutečným protivníkem.

Jako pouhý služebník Zákona neměl Omand hlasovací právo. Oficiálně neměl inkviziční řád žádný názor na utváření Zákona, prostě vykonával nechutnou práci nezbytnou k jeho obraně, jakmile byl odsouhlasen. Velký inkvizitor možná působil jako děsivý přízrak, byl však také tichý. Omand pouze pozoroval. Během těchto zasedání mluvil jen málokdy, a i pak pouze tehdy, když k tomu byl vyzván lidmi, kteří měli stát nad ním.

To ovšem neznamenalo, že neměl spojence, kteří by mluvili za něj.

Starší arbitra Artya Zati dar Zarger zaujala místo na pódiu. „Ráda bych poděkovala našim ctihodným válečníkům za obrovský kus práce, který při svém pečlivém šetření odvedli. Nemám nejmenších pochyb o tom, že jakmile naši moudří soudci v této věci správně rozhodnou, vaše statečná kasta nebude mít nejmenší problém tu havěť vyhubit.“

Několik zástupců válečnické kasty, kterým bylo dovoleno v této proslulé komnatě zasedat, se tvářilo kamenně a nedávalo najevo žádné pocity. Jen Omandův loutkový válečník přijal pochvalu s úsměvem. Ten ubohý hlupák si skutečně myslel, že bude ze svých lží těžit, až bude po všem. Omand dospěl k závěru, že až se všechno zhroutí jako domeček z karet, soudci budou hledat obětního beránka. Raději ať je to ta válečnická nula než důležitý muž, který skutečně tahá za drátky.

Artya proslula svojí krásou a úspěchy. Tato mladá, šarmantní, elegantní a mimořádně nadaná řečnice se stala tváří zastánců Velkého vyhlazení. Hra o brutálních zločinech, kterých se Ashok Vadal dopustil na první kastě a kterou ona produkovala, velkou měrou přispěla ke změně nálady v Kapitolu. Omand celou produkci tajně financoval, to ale lidé nepotřebovali vědět.

Když se Artya pustila do dalšího vášnivého proslovu o hrozbě bezkastých, nikdo ji nepřerušoval. Obvykle Debatní komnata dělala svému názvu čest. Soudci se obyčejně neustále kvůli něčemu dohadovali, jenže v současném klimatu nechtěl být v této věci nikdo považován za slabocha. Řada masakrů, kterých se bezkastí v poslední době dopustili – nebo Omandovi agenti jejich jménem – je připravila o jejich obvyklé obránce. Jindy by nějaký idiot vystoupil s uslzeným proslovem o hodnotě soucitu, jenže i ti patetičtí ubožáci dnes drželi jazyk za zuby.

Na konci své řeči přednese Artya návrh. Soudcům bude připadat docela nevinný. Neuvědomí si, že odstartuje sérii událostí, která povede k nejkrvavějšímu střetu od revoluce, která ukončila Věk králů a nastolila Věk zákona.

Už věděl, jak hlasování dopadne. Jediný soudce, který mu dělal starosti, neboť byl dost mazaný na to, aby pochopil dopady Artyina návrhu, tu nebyl. Omand zařídil, aby došlo ke krizi, která si vyžádala osobní přítomnost Harty Vadala, ten právě teď cestoval na sever. Zástupce rodu Vadal, který se jednání účastnil místo něj, nebyl ani zdaleka tak bystrý. Přestože byl velký rod Vadal oslaben ztrátou čepele předků a zostuzen odhalením, že jeho největší hrdina je bezkastý podvodník, zůstával dost bohatý na to, aby na svoji stranu přetáhl spoustu hlasů.

Debatní komnata byla nádherné místo, které po stovky let vylepšovali nejlepší umělci, jaké jen mohly velké rody nabídnout. Jak zvláštní, že něco tak lahodného pro oko mohlo být v srdci tak mrtvé. Byla to rozlehlá místnost plná křesel a v každém seděl někdo s vysokým postavením a velkou důležitostí, kdo si vůbec neuvědomoval, že se chystá hlasovat pro něco, co rozpoutá krizi, která spoustu z nich zničí nebo rovnou zabije. Omanda to vše nesmírně fascinovalo.

„Vím, že bylo vzneseno mnoho rozumných námitek. Je to pochopitelné. Ačkoli nám bezkastí působí problémy už celá staletí, archiváři potvrdili, že neexistuje žádný zákonný důvod, proč bychom měli jejich příšernosti dál trpět. Válečníci nám právě řekli, že jejich odstranění se dá uskutečnit. Byly vyžádány další zprávy, které mají zvážit ekonomické dopady na každý rod, což je mimořádně moudré a prozíravé…“ A tehdy Artya požádala o jednu maličkost. „V mezidobí bych ovšem ráda navrhla praktickou ukázku… Nazvěte to studií proveditelnosti.“

„Jak to myslíš, arbitro?“ zeptal se předsedající soudce.

„Zatímco jsme toto téma rozebírali, na většině území velkého rodu Akershan se rozhořelo povstání a rozšířilo se i na území jiných rodů. Zatímco jsme my mluvili, byla vypálena města. Zničeny průmysly. Tito rebelové se specificky zaměřili na naši kastu, zabíjeli muže, ženy a děti prvních.“

„Dost. Všichni víme o těchto zločinech. Upřesni svůj návrh.“

„Navrhuji, aby byla na jedné malé části území zmítaného povstáním populace bezkastých úplně vyhlazena. Zvolme provincie, kde jsme nedokázali nastolit pořádek. A na těchto několika málo místech dejme mocné kastě válečníků volnou ruku, aby se zbavila nejen těch, kdo porušili Zákon, nýbrž i těch, kdo je ukrývali. Zničme všechny čtvrtě bezkastých a pozabíjejme ty stále neposlušnější mizery, kteří by totéž udělali s námi, kdyby dostali šanci. Navrhuji, ať na tento oprávněný trest dohlédne inkvizice, aby se zbytek rodů mohl z této zkušenosti poučit a naši soudci mohli vynést osvícenější rozhodnutí o tom, co provést se zbytkem.“

Vstal jiný soudce – rovněž tajný člen Omandovy temné rady. „Jsem Faril Akershan. Podporuji její návrh. Můj rod pro tuto zkoušku s povděkem nabídne Horní Akaru, Dharvanskou pánev a pláně Severní Chakmy.“

Omand Farilovi neřekl, proč z mnoha držav jeho rodu potřebuje právě tyto, jelikož však žádná z nich v současné době nevynášela, vzdal se jich bez protestů. Omand si je nevybral náhodou. První dvě byly semeništěm povstání, kde nelidé dozajista zareagují násilně. Poslední provincie byla nejdůležitější, jelikož ležela nedaleko od místa, kde naposledy viděli Ashoka Vadala. Jestli Černé srdce zkázu Ztraceného rodu přežil, pak ho podobně rozsáhlý masakr určitě vyláká z úkrytu. Ideální by bylo, kdyby do srdce Kapitolu zasel hrůzu opět skutečný Ashok, ale pokud ne, prostě si najme jednoho z přeživších členů rodu zabijáků – který byl nyní zchudlý a zoufalý – aby si na Ashoka zahrál. Pomstychtivý Ashok by však byl mnohem lepší než nějaký podvodník.

Předsedající soudce zabušil holí o zem. „Návrh byl podpořen.“

Soudci si vyměnili pohledy. Připadalo jim to jako celkem jednoduchá věc. Šlo o tři nedůležité provincie jednoho z nejchudších velkých rodů na opačné straně kontinentu, daleko odsud. Omand dobře věděl, jak celá věc dopadne, protože soudci s nejvyšším statusem byli svým způsobem stejně předvídatelní jako bezkastí bez statusu. Budou moct odejít s pocitem, že něčeho dosáhli, přičemž odloží nutnost vyřešit skutečný problém, a navíc to nebude vyžadovat žádné úsilí nebo nepohodlí z jejich strany.

Návrh samozřejmě prošel. Nikdo se neobtěžoval protestovat. Po vynesení rozsudku smrti nastala přestávka na oběd.

Omand si byl tak jistý, že vše dopadne podle jeho očekávání, že už zařídil, aby byly nové rozkazy ihned rozeslány pomocí magie. Podobně okamžitá komunikace stála celé kusy cenných démonských kostí, za uspokojení jeho vzrušení to ale stálo. Tímto způsobem budou moct akershanští válečníci hned začít mobilizovat.

Byl to svým způsobem hořkosladký triumf. Právě se udála historická věc, uvědomoval si to však pouze on.

Začalo Velké vyhlazení.

Kapitola 3

Když lord ochránce Devedas překročil zmrzlé hory, našel pláně v jednom ohni.

Z centrální pouště to byla dlouhá cesta a navíc je zastihla krutá zimní bouře. Chlad jim zabil koně, jezdcům ovšem způsobil pouze nepohodlí. Počasí ochránce nezastavilo.

Jeho muži se cítili mizerně, byli ovšem příliš hrdí, než aby to na sobě dali znát. Ostatní ochránci měli tu smůlu, že se narodili na severu, kde neustále svítilo slunce a vzduch se nezařezával do obličeje, cesta tak pro ně byla obtížnější než pro Devedase. Jenže i ti, kdo pocházeli ze změkčilých zemí zelené trávy a hedvábí, přežili brutální program řádu, výcvik v Síni ochránců a vysoko v horách Devu, které nic neodpouštěly, a tak prostě zatnuli zuby, obrátili se na Srdce, aby se ochránili před omrzlinami, a pochodovali dál.

Jeho společníci v Devu jenom trénovali. On se tam narodil. Byl jím vytvarován. Jeho domovem bylo kluzké kamení zakryté zrádným sněhem a ledové trhliny, kde stačilo jednou šlápnout vedle, a už nikdy nenašli vaše tělo, a kde číhali obrovští predátorští medvědi tak bílí, že klidně mohli být neviditelní. Žil pod sopkou, která pravidelně chrlila oheň a roztavenou skálu, a pil sirnatou vodu, která tryskala horká ze země. Na jižním pobřeží bývala občas taková zima, že dokázala zmrazit vzduch v plicích, takže byl ostrý jako dýky a vám nezbylo než vykašlávat krev, nebo se v ní utopit.

Přejít tyhle hory bylo ve srovnání s tím příjemné.

Sněhová bouře je zpomalila, jeho malá družina ochránců však nakonec prošla thaoskými průsmyky do akershanských zemí na jihu. Někde na rozlehlém území tohoto velkého rodu se ukrývala základna bezkastého povstání a Devedas tušil, že právě tam chytí svého bývalého bratra, Ashoka Vadala.

Ashokův pád je všechny zneuctil a navíc před několika měsíci v Neeramphornu jednoho z nich zavraždil. Nikdo v řádu nespočine, dokud Ashoka nezabijí jako vzteklého psa, kterým se stal.

Až bude zrádce zabit a jeho hanba vymazána ze světa, měl Devedas v úmyslu vrátit se do Kapitolu jako hrdina, který zastavil toho nejděsivějšího zločince za dlouhá pokolení. Pro člena řádu bylo nelegální prahnout po osobní slávě, jenže ostatní ochránci nevěděli to co on. Mezi mocnými muži v Kapitolu se rozšířilo spiknutí s cílem sesadit soudce – strašlivý zločin – přesto se rozhodl dívat jinam. Soudci si zasloužili být sesazeni. Blížila se velká změna, a až bude po všem, plánoval se Devedas stát králem.

Stačilo, když najde a zabije svého nejlepšího přítele.

Ochránci zabavili nové koně, výstroj a zásoby hned v první osadě, na kterou narazili. Bylo to chudé místo a to, co si vzali, způsobí místní dělnické kastě velké strádání, nikdo se však neodvažoval čtyřem služebníkům Zákona cokoli odmítnout. Bylo lepší jet než jít a jeho muži si oddychli úlevou, neboť odsud vedla cesta už jen dolů z kopce.

Druhý den, když projížděli podél břehu řeky Akary, spatřili kouř.

Akershan proslul lesními požáry, které se mohly táhnout celé míle, jenže na zemi stále ležel sníh, takže nebylo pravděpodobné, aby se jednalo o něco přirozeného. Navíc během dvou desítek let, kdy sloužil Zákonu, podpálil Devedas mnoho budov, a když hořel něčí dům, kouř měl vždy výrazný odstín. Podle množství dýmu hořelo budov víc, možná i celá vesnice.

„Zkontrolujme to,“ zavelel Devedas svým mužům.

„Doufám, že zase útočí povstalci.“ Abshisheka Gujaru představa boje očividně vzrušovala. Měli za sebou týdny těžké cesty, hladu a nepohodlí, dobrá bitva s porušiteli Zákona by jim tak rozhodně zvedla náladu. Ochránci možná byli ponurá banda, pracovní zápal jim však nechyběl.

„S trochou štěstí je povede sám Černé srdce,“ prohlásil Jamari Vadal. „A skončíme to.“

Hnali koně ze všech sil, jenže to byla tažná zvířata, která nebyla zvyklá nést muže ve zbroji. Chvíli trvalo, než se dostali tak blízko, aby zjistili, co kouř způsobilo.

Jednalo se o osadu s asi třemi sty obyvateli. Jen hrstka domů patřící výše postaveným členům dělnické kasty byla ze dřeva, zbytek byly stanové domy běžné v těchto zemích, kruhové, aby ustály neutuchající vichry, a se stěnami z kůže nebo šedé kožešiny. Většina byla nedotknutá. Jedna menší, obytná část, oddělená malým potokem, špinavá a bahnitá, však hořela.

Devedas zpomalil koně do chůze, aby mohl lépe zhodnotit situaci. Ostatní ho napodobili. Použil Srdce, aby si zostřil zrak a viděl i věci ve velké dálce. Byl tam přinejmenším jeden celý paltan padesáti válečníků. Jejich prapor tvořily vertikální zelené pruhy na hnědém pozadí. Prapor velkého rodu Akershan měl symbolizovat trávu na pláni nebo nějaký podobný nesmysl. Na hodinách heraldiky mistra Mindarina Devedas nikdy nedával pozor.

„Pálí čtvrť bezkastých,“ zamumlal Abhishek. „Zajímalo by mě proč.“

„Jde o majetek rodu a můžou si s ním dělat, co se jim zlíbí, není to naše věc. Pokud to ale dělají proto, že je chytili při napomáhání povstalcům, pak chci jednoho živého, abych ho mohl vyslechnout.“ Devedas nakopl koně patami a pobídl ho do nemotorného cvalu.

Překvapivé bylo, že se tito bezkastí bránili, a vypadalo to, že dokonce dosáhli malých – i když dočasných – vítězství. Válečníky muselo zaskočit, že narazili na skutečný odpor, jenže byli válečníci a bezkastí byli bezkastí, takže se z boje rychle stával masakr. V bahně leželo pár mrtvých válečníků, jenže na každého z nich připadalo deset mrtvých bezkastých. Stále měli v rukách hrubé zbraně – povětšinou farmářské nářadí – ale i několik zpřelámaných oštěpů a ukradených mečů. Nelidem bylo zapovězeno vlastnit zbraně.

Takže šlo o povstalce. Dobře jim tak.

Mezi hořícími stany se někde stále bojovalo, ale zdálo se, že válečníci mají vše pevně v rukách.

„Kdo tu velí?“ zakřičel Devedas.

Válečníci se tak soustředili na úkol, že neslyšeli ochránce přijíždět. Několik jich ihned ukázalo směrem, kde vlál jejich prapor, zabodnutý do hromady slámy. Risaldara, který tu velel, zjevně šokovalo, když spatřil, že k němu míří ochránci ve stříbrné zbroji. Vidět jednoho z mocných vymahačů Zákona bylo vzácné, čtyři přímo neslýchané.

„Já.“ A pak si důstojník všiml, že Devedas nemá na hrudníku jen zubatý obličej Zákona, nýbrž zvláštní odznak hlavy celého děsivého řádu. Z tváře mu vyprchala barva a pokorně se zeptal: „Jak vám mohu sloužit, lorde ochránce?“

Jelikož měl Devedas moc prohlásit prakticky kohokoli na světě za porušitele Zákona a na místě ho ztrestat, byl na podobné reakce zvyklý. Bylo dobře, že risaldar věděl, kde je jeho místo.

„Co se tu děje?“

„Na začátku týdne obdržel náš thakoor rozkazy přímo z Kapitolu. Máme pozabíjet všechny zdejší bezkasté.“

Vypadalo to, že si dávají skutečně záležet. Nelidé byli zabíjeni vlevo i vpravo. Oštěpy byly zabodávány do ležících těl, aby bylo jisté, že smrt jenom nepředstírají. Několik nelidí plakalo, prosilo o milost a přísahalo, že povstalcům nepomáhají, opodál se však ozývaly zvuky bitvy, které je usvědčovaly ze lži. Pokud nepatřili přímo k povstalcům, byli aspoň přeběhlíci.

„Zvláštní. Odkud se Kapitol o téhle vesnici dozvěděl a proč se o ni vůbec zajímal?“

„Omlouvám se, lorde ochránce. Nevyjádřil jsem se jasně. Nejde jenom o tuhle vesnici, ale o všechny. Všechny čtvrti na celém severu, od Akary až po východní Nansakar, mají být vypáleny. Nemáme ušetřit vůbec nikoho.“

Jak Devedas přihlížel, z jednoho z hořících stanů vyběhlo bezkasté dítě, válečník ale holčičku chytil za vlasy a křičící ji hodil zpátky do ohně.

„Všechny nedotknutelné… Nejenom vzbouřence?“

„Tohle je třetí čtvrť, kterou jsme za dva dny vzali útokem. V prvních dvou netušili, co se děje, dokud nebylo po všem.“ Risaldar působil uštvaně, když to říkal. Tohle rozhodně nebyla slavná bitva, o které mladí válečníci snili, to bylo jisté. „Já vím, že to nejsou doopravdy lidé a že Zákon promluvil, ale…“ Potom si uvědomil, že se chystal říct něco, co by se dalo považovat za zrádné, proto se zarazil. „Ujišťuji vás, že žádost Kapitolu bude do puntíku splněna.“

„Tohle je rozlehlá oblast. Musí tu být spousta bezkastých.“

„Desítky tisíc, lorde ochránce. Tady…“ Důstojník si sáhl za uniformu a vytáhl složený dopis. „Abyste věděl, že říkám pravdu.“

Devedas se sklonil, aby si rozkazy vzal, a jeho sedlo přitom zavrzalo. V jednu chvíli risaldar zanechal na papíře krvavé otisky prstů, které mezitím uschly. Pozorně si rozkazy přečetl. Byly legitimní, podle Zákona a nesly razítko staršího arbitra. Jeho kůň se pod ním začal nervózně třást a rozpínal nozdry, jak se k nim donesl pach hořícího masa a vlasů.

„Teď už to bude těžší. Zpráva o našem konání se rozšířila, takže se utečou schovat nebo budou jako tihle blázni a pokusí se aktivně vzdorovat a bojovat. Nevím, jestli si Kapitol uvědomuje, že v této provincii je mnohem víc nelidí než válečníků.“

Řád cenzu a daní určitě znal přesná čísla zdejší populace do posledního bezkastého či kozy, což znamenalo, že to vědí i soudci, jenom je to nezajímalo. Pokusit se vybít všechny bezkasté bylo šílenství. Kdysi udělal tu chybu, že v Debatní komnatě projevil své znechucení, když ti tupí slaboši a neznalí hejsci krvavý plán rozebírali. Pokud chtěl Omand krizi dost velkou na to, aby otřásla Kapitolem, dostane ji.

„Máte na své straně Zákon,“ řekl Devedas a vrátil mu dopis. „Váš thakoor vám určitě poskytne veškerou podporu, jakou budete potřebovat.“

Devedas se ohlédl po svých mužích. Nejmladší z nich byl Abhishek, ale i on byl starší pátého roku. Nikomu z nich nebyla taková brutalita cizí. Možná se k výkonu své služby nestavěli tak necitlivě jako dřív Ashok Černé srdce, jenže Zákon vyžadoval ochránce, kteří udělají, co je nutné, a neustoupí. Pokud někdo z nich s tím, co se tu dělo, nesouhlasil, dal si dobrý pozor, aby to nedal najevo.

Najednou se ozval hlasitý zvuk, jako když uhodí hrom. Devedasův špatně vycvičený kůň se vyděšeně vzepjal. Když dostal zvíře zpátky pod kontrolu, zeptal se: „Co to bylo?“

„Netuším,“ řekl risaldar. „Omluvte mě, musím se postarat o své muže.“

Zvuk se ozval z nitra hořící čtvrti bezkastých. Vyběhli z ní dva válečníci a třetího vlekli mezi sebou. Ten jen ochable visel, na zádech měl malou ránu a z velké díry v hrudníku mu crčela krev. Ať už ho zasáhlo cokoli, proděravělo to skrz naskrz jeho zbroj i trup. Odnášeli ho, aby mu sehnali pomoc, jak ale za nimi ochránci hleděli, věděli, že už mu není pomoci.

„Zvláštní,“ řekl Abhishek těsně před tím, než mu explodovala hlava.

Přelil se přes ně hrom. Devedasovi stříkla krev do očí a Abhishek se svalil ze sedla. Jeho kůň se dal na útěk.

I Devedase kůň málem shodil, zareagoval však rychleji, než by jakýkoli normální muž měl, seskočil a hladce přistál.

Zmatený Devedas si rukou setřel krev z obličeje. Abhishek ležel v blátě. Vršek lebky mladého ochránce byl prasklý, jako by utržil zásah válečným kladivem. V denním světle byly vidět kost a mozek rozteklý po zemi. Oči měl dokořán a slepé. Navzdory Srdci hory, které jim umožňovalo přežít strašlivá zranění, byla ta rána tak nečekaná a devastující, že smrt nastala okamžitě.

„Co je to za čarodějnictví?“ zakřičel Jamari, když se rozběhl k Abhishekovi.

„Pevnostní magie,“ zavrčel Devedas a tasil meč. „Najděte toho kouzelníka!“

Rozběhl se směrem, odkud se hrom ozval, vysokým skokem se přenesl přes hořící stan a za řinčení oceli a chrastění řetězů přistál na druhé straně. Vydal se pátrat do rozvířeného kouře. K obloze vylétaly kousky hořící srsti. Potom spatřil postavu, stále obklopenou dýmem, která držela v rukách zvláštní věc. Jelikož od ní válečníci prchali, musel to být kouzelník. Rozzuřený Devedas odstrkával vyděšené vojáky z cesty.

Jenže kouzelníkova smrtící magie způsobila, že se kolem něj shlukli bezkastí. Jeden na něj zaútočil vidlemi. Devedas jej odkopl stranou, rozsekl mu stehno až na kost a šel dál. Další po něm hodil sekyrku. Devedas ji chytil a hodil zpátky, bezkastého přitom zasáhl do krku. Ten se se zachroptěním zhroutil.

Kouzelník zápasil se svým podivným aparátem. Byl asi stopu a půl dlouhý a zdál se vyrobený z kovu a dřeva. Viděl, jak se k němu Devedas blíží, a na tváři se mu objevil výraz čiré hrůzy.

Devedas se protahoval mezi vyděšenými bezkastými a rychle se blížil. Kouzelník namířil tou věcí na něj, Devedas se však obrátil na Srdce, aby mu poskytlo veškerou možnou rychlost. Ozval se strašlivý řev a z kouzelníkova aparátu vyšlehla sprška oranžových jisker. Devedas ucítil, jak se mu něco horkého mihlo kolem líce a bezkastá těsně za ním byla sražena k zemi.

Magie musela generovat velkou sílu, protože aparát vylétl prudce do výšky a málem i kouzelníkovi z ruky, podařilo se mu však opět ho sklonit. Opět z něj vyvanul zvláštní bílý kouř. Porušitel Zákona sáhl pro něco u opasku – pro býčí roh – ale ať už s ním plánoval provést jakoukoli zlou magii, nedostal šanci.

Devedasův meč byl vyklenutý dopředu v jižanském stylu, byl určen k utínání končetin. Prošel kouřem a sekl. Aparát odskákal po zemi spolu s kouzelníkovou rukou. Devedas nakopl kouzelníka do hrudníku a ten odlétl deset stop vzad. Přistál na zádech a sklouzl po blátě.

Když se k němu Devedas vrhl, aby ho dorazil, uvědomil si, že se nejedná o žádného mocného kouzelníka. Byl to špinavý, děsivě hubený muž, oděný do hadrů jako zbytek nelidí. Kopnutím mu zlámal několik žeber, takže bolestivě kvílel. Kvílení se stalo ještě ubožejší, když si uvědomil, že přišel o ruku. Začal se zmítat a marně se snažil zastavit krev, která mu stříkala z pahýlu.

Vzápětí ho dohnali zbývající dva ochránci. Za sebou nechali hromadu umírajících povstalců, kteří se jim pošetile připletli do cesty.

„Zajistěte vězně. Nasaďte mu škrtidlo, ať nevykrvácí. Chci ho živého.“

Rozzuřený Devedas přistoupil k aparátu a zvedl ho. Musel s ním zatřást, aby useknutá ruka odpadla. Byla to zvláštní věc, ocelová s pohyblivými mosaznými částmi. Byla mnohem těžší, než vypadala, a kovová část, kterou držel, byla horká na dotek. Zblízka nevypadala nijak děsivě, jenže pak se ohlédl po bezkasté, která utržila zásah namísto něj. V břiše měla skrznaskrz díru. Bylo to strašlivé a smrtící zranění. Možná byla jenom nečlověk, Jamari se k ní přesto sehnul a podřízl jí krk, čímž milosrdně ukončil její křik.

Opustili hořící čtvrť. Devedas nesl zabijácký aparát, jeho muži jejich rádoby kouzelníka. Masakr okolo pokračoval. Když teď válečníci věděli, že je tu ukryta pevnostní magie, jejich brutalita se znásobila. Ne že by předtím byli útlocitní, teď to ale bylo nemožné. Válečníky, kteří celý život trénovali, hluboce urážela magie, která v boji stavěla patetické nelidi na jejich úroveň.

„Mučením z něj dostaňte, co půjde. Chci vědět, kde se povstalci ukrývají, a odkud má tu věc. Brzy se vrátím.“

Devedas se zastavil a poklekl u Abhishekova těla. Byl to dobrý muž, spolehlivý a věrný služebník Zákona. Právě spolu strávili v chladu a o hladu několik měsíců. Bylo snadné oblíbit si někoho, kdo společně s vámi trpěl. Teď mu bude muset svléct cennou zbroj a zařídit, aby se místní postarali o jeho mrtvolu.

Měli neuvěřitelně nebezpečnou práci a stávalo se vzácně, aby se některý z nich dožil splnění závazku a návratu ke svému rodu, přesto považoval smrt každého pod svým velením za velkou osobní urážku. Napřed Ishaan, teď Abhishek. A bude jich mnohem víc. Ta představa bolela. Devedas byl možná ctižádostivý, nebyl ale neloajální.

„Odpusť mi, Abhisheku. To jsem nečekal. Zasloužil sis lepší smrt.“

Mluvit s mrtvým bylo absurdní. Zákon říkal, že po smrti už nic není. Jejich životy byly jen dočasnou jiskrou, oděnou do masa a kostí, a když zhasla, bylo po všem. Devedas se přesto natáhl a zatlačil mrtvému ochránci oči.

Poté zamířil pryč od masakru a podržel zvláštní aparát na slunci, aby si ho lépe prohlédl. Podle sazí okolo kovových součástek bylo zjevné, který konec je nebezpečný. Měl zvláštní, výrazný pach, směs síry, uhlí a moče. Jejich smysly dovolovaly ochráncům vidět šípy v letu a jejich reflexy vyhnout se jim. Ačkoli byl Abhishek děsivý bojovník, proti této věci neměl nejmenší šanci. Pokud měli bezkastí v této provincii schovaných víc takových věcí, pak se vše mohlo velmi rychle a velmi ošklivě zvrtnout.

„Promiňte, lorde ochránce Devedasi? Jste to vy?“

Otočil se a spatřil rozšklebenou masku Zákona. „Co chceš?“ zavrčel na inkvizitora. Poslední, čím se chtěl zrovna teď zabývat, byla inkvizice.

„Zrovna mě informovali o vašem příjezdu,“ řekl inkvizitor. „Obdržel jsem rozkaz sledovat tento paltan, který se účastní zkoušky, a sepsat hlášení o jeho výsledcích pro Kapitol.“

Nerozeznal by tohoto inkvizitora od ostatních, měl ovšem pocit, že dobře rozumí všem příslušníkům konkurenčního řádu. Byli to podlí, zákeřní lháři bez kousku cti v těle, všichni do jednoho. Tento inkvizitor si dokonce nasadil jemnou kovovou masku, obvykle vyhrazenou pro svátky a důležité události, místo praktičtější a pohodlnější látkové masky, kterou dostávali. Hádal, že svým způsobem mají dnes svátek.

„Můžeš říct mistru Omandovi, že až bezkastí, kteří utekli přes řeku do Devu nebo přes hory do Thaa, povědí ostatním o tomhle krveprolití, zvěsti se rozšíří a všichni nelidé na světě pochopí, že už nemají co ztratit. Až zpanikaří a povstanou proti svým pánům, určitě se mu dostane krize, po které tak touží.“

Inkvizitor se mu mírně uklonil. Takže další seveřan. „Netuším, o čem to mluvíte, ale určitě si vaše slova poznamenám a předám je dál.“ Potom kývl na aparát v Devedasových rukách. „Mohu se podívat, prosím?“

„Ta věc zabila jednoho z mých mužů.“

„Omlouvám se, lorde ochránce, ale Zákon hovoří jasně. Zabavená nelegální magie, obzvláště předměty, které by mohly pocházet z Pevnosti, se mají urychleně předat inkvizici.“ Natáhl v očekávání ruku. „Ihned ji pošlu zpátky do dómu na prostudování.“

Devedas uvažoval, jestli by nemohl toho protivného chlapa prostě zabít. Byl to způsob, jak mu zabránit předat hlášení soudcům… Jenže měl pravdu. Zákon hovořil jasně. Navíc Devedas uzavřel dohodu s velkým inkvizitorem, ze které těžili oba dva. Bylo by nemoudré ohrozit ji kvůli takové maličkosti.

„Tu máš.“ Pleskl tajemnou zbraní inkvizitorovi do dlaně. „A doufej, že povstalci jich už o moc víc nemají.“

„O tom pochybuji, lorde ochránce. Pevnost nás ráda dráždí tím, že posílá některé své výtvory do Zákona dbalého světa, jenže je příliš stranou a izolovaná a povstání příliš chudé, než aby s ní aktivně obchodovalo.“ Uchopil aparát za dřevěnou rukojeť. Skrz díry v masce byly vidět jeho oči. Vypadalo to, že na něj ta věc udělala dojem. „Podobné jsme našli už dřív, ale nikdy ne tak kompaktní. Pro povstalce by bylo snadné ukrýt je… Mohu se teď zeptat, co vás přivádí až sem?“

„Do toho ti nic není. V této oblasti plní své úkoly i další moji ochránci. Víš, kde zrovna teď jsou?“

„Nevím. Mohl bych poslat…“

„To nebude nutné.“ Devedas zamířil pryč.

„Mohu se zeptat, jestli pátráte po Ashoku Vadalovi?“

Devedas se neobtěžoval odpovědět. Znal svého bývalého bratra lépe než kdokoli jiný mezi živými. Jestli se Ashok skutečně připojil k povstalcům, pak po tom, co tady dnes viděl, nikdy nepřipustí, aby se podobný masakr opakoval. Ashok cítil potřebu zarazit cokoli, co považoval za zločin. Jeho loajalita se možná změnila, ale sám Ashok ne.

Inkvizitor za ním zavolal: „Ashoka Vadala nikdo neviděl už celé měsíce. Mohl by být stovky mil odsud.“

Klidně i tisíc, Devedas však věděl, že se tu Ashok už brzy objeví.

Kapitola 4

Divoši z močálů oslavili konec roku velkou vatrou.

S blížícím se jarem si pro sebe každý člen kmene vyrobil z kůže, větviček a šlahounů malou panenku. Každá panenka dostala jméno, jako třeba vrátil se z lovu bez úlovku nebo usnul na hlídce nebo zanedbal úrodu. Potom za noci, které říkali Dahan, naházela celá vesnice panenky postupně do velkého ohně. Společně sledovali, jak jejich vina a selhání černají a mění se v popel.

Ashok Vadal procestoval mnoho zemí a všude slavili příchod jara festivaly barev, zpěvem a tancem, jídlem a pitím, tento kmen vyvrhelů však měl vlastní tradice, o kterých tvrdil, že jsou založeny na ceremonii z doby před Věkem zákona.

Náboženské obřady byly zakázány. Podobně drzé porušení Zákona by ho ještě před rokem rozzuřilo, protože ale tento izolovaný lid zvládl přežít v krutých močálech Bahdjangalu, kde se mlhou plížili démoni a jen o několik mil dál ležely břehy pekla, vatra zde měla své místo.

Dávalo svým způsobem smysl, že tento pochmurný lid bude mít pochmurnou oslavu.

„Kde je tvoje panenka, Ashoku?“ zeptala se Thera, když spolu ze zdvořilé vzdálenosti přihlíželi. „Pokud se někdo potřebuje zbavit hříchů, pak jsi to určitě ty.“

Na světě nebylo dost větviček a šlahounů, z nichž by vytvořil panenku dost velkou na to, aby obsáhla všechny jeho přestupky, ani oheň dost žhavý na to, aby je spálil. Musel by si vyrobit celou armádu lapačů hříchů a dát jim jména jako bezkastý, který si nechtěně přisvojil čest, která mu nepříslušela a vrah čestných mužů. Jenže Ashok se nemínil těchto břemen nikdy vzdát. Ponese si je až do smrti, neboť odpuštění byl hřích. Během zimy, kterou tu strávili, spolu ale vedli hodně rozhovorů, proto Ashok věděl, že to Thera nemínila jako urážku. Neomalenou nezdvořilost měla prostě v povaze.

„Pošetilé pověry mi k ničemu nejsou. Kde je tvoje, Thero?“

„Jsem zločinec. Co já vím o vině? Ta trápí jenom ty, kdo lpí na Zákoně, mě ne.“

„Pocit viny je přirozeným důsledkem porušení Zákona. Je to varování, že jsme sešli z cesty.“

„Jenom si to opakuj, Ashoku. Zákon tvoří z velké části samolibé žvásty lidí, kteří se považují za lepší než všichni ostatní. Často mluvíš stejně jako náboženský fanatik, jakým je Keta, jenže tvůj bůh je z papíru.“

„A tvůj je zářící rámus.“

Odfrkla si. „Pravda.“ Ačkoli si ji jeden ze starých zapomenutých bohů vyvolil jako svoji prorokyni, nebyla Thera nijak zvlášť nábožensky zapálená. Její bůh jí byl popravdě ukradený. Byla to zvláštní kombinace. „Tihle lidé z toho divadla přesto čerpají útěchu a sílu.“

Kmen divochů z močálů přísahal věrnost Theře a připojil se k povstání. „Budou muset být silní. Přežili ale na tomto nehostinném místě, uvězněni mezi kouzelníky a démony, a to velmi dlouho. Jejich zvyky jsou možná nezákonné, nemůžu ale popřít, že jsou efektivní.“

„Možná jsem si přece jenom měla tu panenku vyrobit…“ V Theřině hlase zaznívala hluboká melancholie a on tušil, že by ji pojmenovala zavedla spoustu hlupáků na smrt. „Nemyslím si ale, že bych ji s těmahle rukama dokázala ušít.“

Ashok na ni pohlédl. Paže měla založené na hrudi a ruce zastrčené v kabátě. Většina lidí by si z jejího postoje vyvodila, že je jí prostě zima a zahřívá si končetiny. Byla by to rozumná úvaha, jelikož i na začátku jara bylo toto místo pořád odporně vlhké a oni stáli příliš daleko od vatry, než aby se ohřáli, Ashok ovšem věděl, že se z toho postoje pro ni stal zvyk, poněvadž jí umožňoval schovat své poškozené ruce.

S konceptem laskavosti měl vždy problém, ale s upřímností nikdy. „Vážné popáleniny se hojí dlouho a jen málokdy úplně. Zotavila ses mnohem líp, než jsem čekal, když jsem tvoje rány poprvé viděl. Magie Zapomenutého ti spálila dlaně tak zle, že máš štěstí, že vůbec můžeš hýbat prsty.“

„Jo, jsem štístko.“

Opět ztichli a sledovali ceremonii. Vesničané si pomalovali obličeje, ale na rozdíl od veselých a pestrobarevných festivalů na zbytku Loku měli tady k dispozici pouze černou a bílou barvu, a tím pádem jen všemožné odstíny šedé. Jejich oděv tvořily tmavé kožešiny a potrhané tkaniny, které jim umožňovaly splynout s cáry mechu v zahnívající bažině. Hráli na jednoduché nástroje, bubínky a flétny, a náčelník kmene, Toramana, volal své lidi jednoho po druhém vpřed, aby spálili to, co je tížilo. Ashok si všiml, že ačkoli většina jeho vojáků se dívá zpovzdálí jako on, několik Synů černého meče se k vesničanům připojilo a vyrobilo si vlastní panenky hříchu.

Hlavně Somsaci se zdáli divochům nakloněni. Jedna skupina pocházela z hor, druhá z močálů, obě ale byly ze své podstaty barbarské. Na tomto místě našli Somsaci spříznění. Možná byly jejich rody kdysi dávno bratranci? Synům černého meče, kteří vzešli z velkých rodů Thao, Kharsawan a Akershan, však byla celá věc nepříjemná. Pocházeli ze zemí, kde otevřeně praktikovaná víra v nelegální bohy končila rychlým rozsudkem smrti ze strany inkvizice nebo Ashokova starého řádu. Proto svoji víru praktikovali tajně, ne skrze velké ohnivé vatry. Jejich modlitby se šeptaly, ne bubnovaly.

„Víš, myslím, že Toramana má pravdu a tato ceremonie skutečně pochází od Zapomenutého, ze starých dob,“ zamumlala Thera.

Ashok znovu pohlédl jejím směrem, její tvář ovšem halily stíny kápě. „Proč to říkáš?“

„Je to jeho styl. Byla jsem nádobou pro jeho selhání, a pak mě hodil do ohně a nechal mě hořet…“ Vytáhla ruce z kabátu, pomalu rozevřela pěsti a zadívala se na své zjizvené dlaně. „Jsem jenom panenka.“

Na to neměl odpověď.

Jakmile oheň spálil poslední z ohavných panenek, zvýšil Toramana hlas a oslovil celou vesnici. Byl mohutný a silný a zvyklý vydávat rozkazy. Náčelník promlouval z hloubky své hrudi a tak hlasitě, že ho jasně slyšeli i hosté na okraji.

„Nakrmili jsme oheň všemi zlými věcmi, které se nahromadily v našich srdcích. Toto je nový začátek. Nechť kouř stoupá k bohům nad námi, k jejich sídlu na Upagraze, jako naše duše budou stoupat vzhůru, až se naše těla vrátí do bláta, aby viděli, že jsme dobří. O tomto posvátném Dahanu nám bylo zvlášť požehnáno, protože bohové vytáhli do války!“

Divoši vyrazili vítězný pokřik. Zněl jako štěkot divokých psích smeček, které se toulaly močálem.

Toramana čekal, dokud se neutišili. Když bylo slyšet jenom praskání plamenů, náčelník opět promluvil. „Matka Úsvit nám prozradila, že za námi přijdou sluhové starých bohů a porazí velké zlo na pohřebišti démonů. Vyhnali z naší země kouzelníky a zničili sídlo zabijáků. Dnes v noci jsou Lid lesů a Synové černého meče jedno. Zítra se vydáme na cestu do tajného království, o kterém mluvila prorokyně Thera, do ráje, kde voda je čistá a jídla je spousta, kde nejsou žádné kasty, kde si lidé vládnou sami a nejsou otroky Kapitolu!“

Ashok ztuhl nad jásotem, který ta slova vyvolala. Přestože se sám stal nepřítelem Zákona, kvůli své indoktrinaci ho pořád bolelo vidět takový rozkol. Tito lidé byli potomky uprchlíků rodu, který Kapitol vymazal z existence. Za to v sobě stále nesli nenávist, která hořela žhavěji než jejich vatra. Během let se rozrostli o zajatce, kteří ze sídla zabijáků uprchli. Tito zajatci pocházeli z celého Loku, byli ale uneseni ze svých domovů jako děti a na Zákon si tedy doopravdy nepamatovali. Pro tento kmen byl Zákon vzdálený a abstraktní, nenáviděli ho ale úplně stejně jako kouzelníky, kteří je mučili.

Thera si musela Ashokův výraz špatně vyložit, poněvadž mu pošeptala: „Ráj je možná příliš silné slovo, úkryt povstalců v Akershanu je ale pořád hezčí než tahle démony prolezlá bažina.“

Jenže odporný stav jejich domova byl přesně ten důvod, proč tito lidé Zákon z celého srdce nenáviděli. V posledních měsících si zaplavený les prošel a viděl částečně zatopené ruiny na vlastní oči. Sídlo rodu Charsadda bývalo skvostné. Divoši věděli, že jejich předci žili v přepychu, ale protože byli stále odsuzováni za přečiny mužů, kteří byli už sto let mrtví, Zákon je nutil žít ve špíně.

„Požehnán je Lid lesů, protože jsme to byli my, kdo ukryl prorokyni Zapomenutého! Byli jsme to my, kdo vyhrabal válečníka Zapomenutého z ruin, které by se jinak staly jeho hrobkou. Byli jsme to my, kdo nakrmil služebníky Zapomenutého, když byli nemocní. A teď je nám požehnáno tím, že se k nim budeme moct připojit v této velké válce! V této svaté válce!“

Ashok pošeptal Theře: „Až odvedeme ty lidi do vašeho úkrytu, ty, Keta a hlas ve tvé hlavě byste měli na žvásty o válce zapomenout.“

„Nic by mi nebylo milejší, než kdyby mohli do konce života v klidu farmařit, ale to myslím záleží na Kapitolu, ne?“

Ashok bohužel věděl, že má pravdu.

„Mocný je bůh, který stvořil stromy a skály! Mocný je bůh, který nám dal řeky a krávy. Zítra nastane nový rok a nový začátek pro náš lid!“ Třebaže stáli ve stínech, Toramana přesně věděl, kde jsou, a zadíval se přímo na Theru. Náčelník s velkou úctou padl na kolena a přitiskl si ruce k hrudi. „Ó, Prorokyně Zapomenutého, přijmi tyto skromné služebníky. Připravovali jsme se od chvíle, co nám Matka Úsvit předala proroctví. Budeme ti sloužit šípem a oštěpem. Naše životy patří Zapomenutému.“

Thera si povzdychla. Tohle všechno už spolu projednali předem, když ji Toramana začal otravovat s tím, že se jeho kmen připojí k Synům černého meče. Bylo potřeba zařídit vše po logistické stránce. Nebylo možné jen tak sbalit celou vesnici, přebrodit mocný Nansakar a projít přes akershanské pláně. Všechna skutečná rozhodnutí už byla učiněna. Toto bylo pouze představení pro Toramanovy lidi.

„Přijímám tyto statečné služebníky,“ prohlásila Thera a chovala se velmi formálně, ne obhrouble jako obvykle. „Pokorně vám děkuji za to, že jste nás tuto zimu ubytovali. Jedli jsme vaše jídlo, sdíleli s vámi váš oheň a dali jste nám místo, kde jsme se mohli vyléčit ze zranění. Vaši laskavost vám nikdy nezapomeneme. Společně přineseme svobodu všem lidem na Loku.“

Ashokovi připadala její diplomatická odpověď ironická. Kdo z nás dvou teď zní jako Keta?

„Prorokyně promluvila! Vydáme se na cestu do ráje, kde strážce jmen připíše naše jména do velké knihy!“

Kmen štěkal a vyl a bušil do bubnů. Nešlo jen o další nový rok, zítra začne nové dobrodružství. Velká cesta do neznáma. Ashok tušil, že jakmile Kapitol obrátí proti jejich malé rebelii celou svoji moc, budou tito lidé litovat, že nezůstali ve svém močálu.

Pokračovali ve stejném duchu a to ještě ani doopravdy nebyl Nový rok. Na zbytku Loku do něj pořád zbýval týden. Jenže Divoši se neřídili obvyklým kalendářem Kapitolu. Jaro vyhlašovali, když rozkvetly nějaké místní kytky. Tady venku jakoby Zákon vůbec neexistoval.

Nějaký čas oslavy sledovali. Synové, kteří se obřadu nezúčastnili, neměli nejmenší problém pít vesnický alkohol nebo tančit s místními ženami. Žádný žárlivý divoch snad nezačne bitku na nože se Synem, který se zakoukal do té špatné. Zatím se to nestalo, neboť zdejší lovci vedli tak nebezpečný život, že ve vesnici bylo víc žen než mužů.

„Zítra nás čeká dlouhá cesta.“ Thera zněla unaveně, jenže tak to chodilo, když jste převzali odpovědnost za velké množství lidí. Tedy aspoň u vůdců se svědomím. „Jdu spát.“

Vykročila pryč, pak se ale zastavila a ohlédla se po něm, jako by chtěla ještě něco dodat. Thera byla jen stínem na pozadí vatry před ním, Ashok však poznal, co se jí honí hlavou. Dolehlo na ni velké břímě a ona se bála. Hroší však bylo, že je sama.

Dnes v noci nechtěla být sama.

„Dobrou noc, Thero.“

Zdvořile kývla. „Dobrou noc, Ashoku.“ Potom odešla.

Díval se za ní.

Vesnické děti k Theře přiběhly a obklíčily ji, smály se a hihňaly a bíle pomalované obličeje měly roztažené v širokých úsměvech. Zpočátku se jí bály, poněvadž rodiče je varovali, že jejich hostem je sám boží hlas, ona se však k maličkým po celou dobu pobytu chovala s něžnou náklonností – což ostře kontrastovalo s drsností, kterou dávala najevo dospělým – takže ji teď děti milovaly. Pro ně byla Thera zázrakem z vnějšího světa.

Ashok si všiml, že se v jejich společnosti nesnaží schovávat své ruce, a jak je míjela, poplácala každé dítě po hlavě.

I když byla Thera zločinec, byla stejně statečná jako kterýkoli příslušník kasty válečníků a stejně mazaná jako inkvizitor. Její zotavování bylo velmi kruté. Každý den po dobu několika týdnů, kdy jí vesnické ženy převazovaly ruce, ulpívaly na obvazech krev a zčernalá kůže, Thera však svému utrpení čelila se statečností hodnou ochránce. Byl zázrak, že se na tomto vlhkém místě vyhnula nákaze, a její dlaně a prsty se nakonec zhojily do ošklivých rudých jizev.

Jakmile Thera zvládla v rukách cokoli sevřít bez příliš velkého utrpení, ihned začala znovu cvičit házení noži. Tuto dovednost ovládla, když vyrůstala mezi pyšnými válečníky Vaneů, kteří prosluli bystrým okem a nejlepší muškou na celém Loku, a zuřila, když se ukázalo, že její znecitlivělé prsty jsou pro tento úkol prakticky k ničemu. Přesto každý den za úsvitu vycházela ven a marně vrhala noži po stejném pařezu.

Tak paličaté odhodlání ho zaujalo. Kdyby vše bylo jinak a on se tajně nenarodil jako bezkastý a ji si nevyvolil nelegální bůh jako svůj Hlas, bylo by pro Ashoka ctí, kdyby mu domluvili sňatek s někým, jako byla Thera.

„Co to s tebou, u oceánů, je?“

„Cože?“ Ashok se otočil k Jagdishovi, který se k němu blížil.

„Vidíš, jak na tebe civí.“ Risaldar toho během oslavy zjevně hodně vypil. Obyčejně by jako důstojník nebyl pro muže špatným příkladem, jenže alkohol, který Divoši vyráběli z kvašených brambor, byl mimořádně silný, stačilo tak málo a člověk se stal trochu moc upovídaný. „Nevěděl jsem, že ochránci skládají sliby cudnosti.“

„Tak zaprvé, řád ochránců žádné takové pravidlo nemá. Ochránci se nesmí až do splnění závazku oženit, ale využívat služeb kurtizán mohou. A zadruhé, už nejsem ochránce.“

„Takže, jak říkám, co to s tebou je? Až na mystické bohy v její hlavě je to krásná a osamělá žena.“

Ashok nemohl popřít, že ho v průběhu dlouhé zimy napadala stále častěji stejná myšlenka. Jak se Thera zotavovala, začínala být nedůtklivá. Navzdory Divochům, kteří tvrdili, že to není bezpečné, odmítala zůstávat ve vesnici. Nezvládala sice napnout tětivu, takže nemohla lovit, mohla se ale věnovat sběru jako všichni ostatní. Ashok přirozeně trval na tom, že ji bude na těchto výpravách hlídat. Ze strachu, aby nepřilákali démony, spolu sběrači mluvili jen málo, trávili tak spolu spoustu hodin o samotě.

Bylo to zvláštní, ale když spolu vykopávali kořeny, cítil se spokojený.

Ashok nebyl na podobné věci zvyklý.

„Jsem zavázaný sloužit jí. Bylo by nevhodné vytvořit si takové pouto.“

Jagdish se mu vysmál. „Jsi nejhledanější zločinec na světě! Už to je samo o sobě zatraceně nevhodné! A i když se k ní chováš jako sráč…“

„Kolik jsi toho vypil?“

„Ani zdaleka ne dost! Nech mě to zkusit znovu. I když se k ní chováš tak zatraceně trapně a chladně, prošel jsi půlku kontinentu, abys ji zachránil před kouzelníky, a takové gesto ocení i prakticky založené děvče. Hlavně to, které vyrostlo mezi válečníky.“

„To není…“

„Ještě jsem neskončil!“ Jagdish patřil k několika málo lidem na Loku, kteří mohli skočit Ashoku Vadalovi do řeči a prošlo jim to. Takové už byly potupy přátelství. „A za celou dobu, kterou jsme strávili na tomhle příšerném místě,“ dramaticky ukázal na vesničku, „jsi byl prakticky jediný, komu se svěřovala.“

Bylo tomu tak proto, že Ashok nad veškerou pochybnost dokázal, že svůj slib sloužit jí myslí vážně. Většina lidí tady ji buďto uctívala, nebo se jí bála, kdežto Ashok ctil pouze Zákon a nebál se ničeho. Choval se k ní prostě s úctou, kterou si svými činy zasloužila.

„Tuším, že se jí v mé společnosti líbí, protože jsme oba odchylkami v Zákona dbalém světě. Jenže Thera je moje paní. Přísahal jsem, že jí budu sloužit.“

„A jsi kvůli tomu pěkně zahořklý,“ vyštěkl Jagdish. „Ach, nepopírej to. Víš, že mám pravdu. Odmítáš říct, jakou tajemnou přísahu jsi to vlastně složil, byl jsem to ale já, kdo přivedl ty vysoké úředníky a samotného velkého inkvizitora do tvé vězeňské cely. Následně jsi přestal nedočkavě čekat na popravu a utekl jsi, aby ses připojil k povstání. Jenom proto, že patřím k válečnické kastě, neznamená to, že jsem idiot…“

„Ovšemže nejsi.“ Poslední, co potřeboval, bylo, aby se Jagdish urazil. „Tvé závěry ani nepotvrdím, ani nepopřu.“ Jagdish měl ale pravdu. Byl to velký inkvizitor Omand, kdo udělil Ashokovi jeho poslední závazek – a trest – sloužit po zbytek života nejhorším zločincům.

„No jasně. Protože další, co jsem o tobě slyšel, bylo, že jsi odevzdal svůj život někomu, o kom nikdo z nás předtím neslyšel, a podle mě bys něco takového neudělal, kdyby ti to nepřikázal Kapitol. Stát mimo Zákon je pro někoho, jako jsi ty, tím nejhorším možným trestem, takže je přirozené, že jsi zahořklý. A i když jsi teď poznal skutečnou Theru a ona není tak špatná, pořád jsi naštvaný na zločince, kterého tě donutili pod přísahou chránit.“

Ashok se zamračil. Jagdish byl až příliš všímavý. „Zajímavá teorie.“

„No, to proto, že už nějakou dobu nemám na práci nic jiného, než stonat a čekat na to, až roztají cesty na sever. Člověk tak má čas teoretizovat.“ Potom, co Jagdish splnil svůj úkol a pomstil se rodu zabijáků, toužil se vrátit zpět domů, jenže jako mnoho jiných Synů i jeho sklátila na několik týdnů horečka. Močál byl nelítostné místo, naštěstí však nikdo z nich nezemřel.

„Necítím vůči Theře žádné nepřátelství.“

„To říkáš ty, a protože jsi až bolestivě upřímný, pravděpodobně tomu i věříš, ale neopovažuj se dávat jí za vinu svůj trest. Ona nepatří ani k inkvizici, ani k soudcům. To oni ti chtěli ublížit a zostudit tě. Kdyby si nevybrali ji, byl by to někdo jiný. Mohl jsi skončit ve službách nějakého šíleného vůdce banditů nebo nemilosrdného tyrana. Měl bys být vděčný za to, že jsi zavázaný přísahou někomu, jako je ona.“

Ashok už začal odpovídat, ale zarazil se. Nikomu nesměl odhalit pravdu o svých rozkazech.

„No tak. Po všem, čím jsme spolu prošli, bys mohl přiznat, že mám pravdu.“

„Nemůžu.“ Ashok se pokusil změnit téma. „Pořád máš v plánu nás zítra opustit?“

„Jo.“ Jagdish se odmlčel, protože si nejspíš uvědomil, že svůj původní spor prohrál dřív, než doopravdy začal. „Zamíříme s Gutchem na sever do Gunturu, pak to vezmeme kupeckou cestou do Warunu a dál domů do Vadalu. Až jim povím o tom, co jsem udělal, buďto mě uvítají jako hrdinu, nebo mě pověsí. Každopádně to musím udělat. Ve Vadalu jsem se narodil a mám v plánu tam i umřít.“

„Smrt tě potká spíše dříve než později, až Harta zjistí, že jsi sloužil jako zástupce jeho nejvíce nenáviděného nepřítele.“

Jagdish se na něj křivě usmál. „S tím hejskem Hartou Vadalem si poradím, znám ho totiž z dob, kdy jsem sloužil v osobní stráži. Umí sice hezky mluvit, nový thakoor našeho rodu ale není ani zdaleka takový tvrďák, jako byla jeho matka. Navíc mu přinesu dáreček.“

„Pytle démonských kostí jsou možná cenné, nedokáží ale zdaleka nahradit ztrátu rodové čepele předků.“ Tuto debatu vedli už mnohokrát a Ashok věděl, že Jagdishe od cesty, kterou považoval za nejčestnější, neodradí, přesto to musel zkusit. „Tvůj odchod bude pro Syny černé čepele velkou ztrátou.“

„Tvrdě jsem je cvičil. Rozhodně jim nebude scházet dril, který jsem vyžadoval, to je jisté…“ Nepřeháněl. Risaldar nutil muže cvičit, ačkoli byli oslabení močálovou horečkou. Dokonce, i když se jim točila hlava a sotva se hýbali, byl kontaktní výcvik lepší než žádný. A když už se neudrželi na nohou, donutil je Jagdish ulehnout na trávu a udílel jim lekce o bojových strategiích. „Postarej se o moje hochy, Ashoku, a já vím, že na ně budeš moct být pyšný.“

Ashok byl možná mnohem lepší bojovník, věděl ale, že nikdy nebude ani z poloviny tak dobrý velitel jako Jagdish. Někteří muži se jednoduše narodili k tomu, aby vedli jiné do bitvy. Jednou z věcí, za které se Ashok nejvíc styděl, bylo, že jeho pád zneuctil někoho, kdo byl tak skvělým příkladem všeho, čím by válečnická kasta měla být.

„Udělám, co budu moct.“

„Vím, že na rozdíl od většiny lidí tvůj slib doopravdy něco znamená. Možná to jsou fanatici, kteří věří idealistickým hloupostem, ale jsou to dobří muži. Jsem hrdý na to, že jsem jim mohl velet. I když dostanu zpátky svoji starou hodnost a padesát nejlepších vadalských válečníků, nevím, jestli se vyrovnají Synům.“

„Pokud přežijí, pak díky tomu, co jsi je naučil.“

Jagdish zvážněl. Prohnaný válečník nebyl ani zdaleka tak zpitý, jak původně předstíral. „Tvoji nabídku zůstat jako tvůj zástupce jsem opravdu dobře zvážil… Zašel jsem ale hodně daleko, abych očistil své jméno, a pořád mě čeká dlouhá cesta, než se vrátím domů. Vím, že to možná k ničemu nebude, ale víc než cokoli jiného chci znovu vidět svoji ženu. Doufám, že to ze mě nedělá slabocha, když přiznám, že se mi po Pakpě stýská. Měl jsem štěstí, že jsem dostal za nevěstu právě ji. Když jsem odcházel, byla těhotná. Představ si to. Až se vrátím domů, budu mít dítě… Určitě syna! Válečník potřebuje dobrou ženu, ke které by se mohl vracet… A když už o tom mluvíme, ty a Thera stojíte oba mimo Zákon, k dojednání sňatku byste tak ani nepotřebovali arbitra.“

„Obdivuji tvoji houževnatost. Ty toho nenecháš, dokud tě nevyzvu na souboj, co?“

„Ha! Ne, nevypil jsem toho ani zdaleka dost na to, abych sebral odvahu k něčemu takovému. Chci jenom říct, Ashoku, do oceánů s velkým inkvizitorem a jeho tajemnými rozkazy, ať už byly jakékoli. Teď jsi tu sám za sebe. Tohle je tvůj život, udělej s ním, co můžeš… Já teď musím jít a připravit všechno na zítřek. Vesničani se k nám chovali pohostinně, takže se postarám, aby jim to Synové splatili tak, že je budou celou cestu až do skrytého království fanatiků chránit.“ Jagdish se Ashokovi hluboce uklonil. „Hodně štěstí na jihu, příteli.“

Ashok mu uctivé gesto oplatil. „Hodně štěstí na severu, bratře.“ Neplánoval použít čestné oslovení. Prostě mu vyklouzlo, jako by byl zpět ve starých dobách a mluvil s jiným ochráncem.

Zdálo se, že to Jagdishe dojalo. „Žádný strach, přimluvím se za tebe u Harty.“

Ashok se smál jen vzácně, tentokrát si ale nemohl pomoct, tak absurdní to byla představa.

Jagdish odešel, aby si naposledy promluvil s muži. Synům bude risaldar moc chybět. Zabili spolu démona a přežili, aby o tom mohli vyprávět. Takové pouto přesahovalo rod i kastu.

Ashok se opřel o strom a pozoroval vesnici, dokud vatra nevyhasla, hudebníci nezmlkli, unavení tanečníci nepřestali tančit a mlha se opět nezačala plížit blíž. Většina vesničanů šla spát nebo se vydala dokončit poslední přípravy na cestu. Ráno tito lidé opustí jediný domov, jaký znali, a připojí se k nové věci. Ze Synů černého meče se přece jen stala něco jako malá armáda, jen ji tvořili spolu s válečníky dělníci, bezkastí, osvobození otroci a kmen vyvrhelů a vedli je falešný ochránce a nedobrovolná prorokyně.

Vybudovali velmi zvláštní věc.

Ačkoli to byla jejich poslední noc tady a měla být věnovaná hlavně oslavám, Divoši postavili na každou ze tří stromových věží stráže. Žili ve stavu neustálé pohotovosti. Tak blízko u moře bylo vždy nutné počítat s útoky démonů, třebaže k nim docházelo zřídka. V sídle rodu zabijáků zabili těch smrtících netvorů hned několik – a to včetně toho největšího, jakého kdo kdy viděl – přesto v následujících měsících objevili na lovu čerstvé stopy dalších démonů.

Z pohledu těchto lidí mohlo být tajné místo, které Keta vybudoval, vskutku rájem.

V nastalém tichu Ashok přemýšlel o Jagdishových slovech. Válečník přesně uhádl, jak zněly rozkazy velkého inkvizitora. Donutit muže, jehož samotná existence vycházela ze Zákona, žít po zbytek dnů jako zločinec byl skutečně ten nejhorší trest, jaký si uměl představit. Jenže co kdyby byl namísto k této kriminálnici poslán sloužit šílenému nájezdníkovi, jakým byl Nadan Somsak? Nebo nemilosrdnému zabijákovi, jakým byl Sikasso? Mocný Angruvadal byl zničen, jenže k tomu došlo při boji se zrůdou, ne při jejímu napomáhání. Jakých odporných činů se mohli tito vůdci dopustit, kdyby získali na povel nejlepšího šermíře na světě?

Prorokyně, které byl přísahou donucen sloužit, se ukázala být ženou, která si – navzdory tomu, že byla zločinec – zachovala jistý smysl pro čest. Paní, které byl zavázán, netoužila zničit svět, prostě chtěla, aby ji nechali na pokoji. Thera nebyla žádná dobyvatelka prahnoucí po moci, nýbrž někdo, komu byla role vnucena… Stejně jako jemu.

Mohlo by to být mnohem horší.

Možná dlužil Theře omluvu.

Ostatní nově příchozí byli na zimu ubytovaní všude možně po vesnici, Theře však vesničané vyhradili vlastní chatrč. Náboženské fanatiky tak nadchlo, že mají mezi sebou skutečnou prorokyni, že se sám náčelník vzdal svého domu, který byl zdaleka největší v celé vesnici, i když na poměry i těch nejchudších lidí na Loku byl stále nuzný. Ashok k chatrči zamířil.

Vchod střežil mladý válečník Murugan Thao. Během bitvy o sídlo rodu zabijáků mu byla přidělena role Theřina osobního strážce a od té doby ji svědomitě plnil. „Zdravím vás, generále.“

Ashok ten archaický titul nenáviděl, jelikož mu ho však udělil jejich takzvaný bůh, všichni trvali na tom, že ho budou užívat. „Potřebuji mluvit s Therou.“

„Omlouvám se, ale to nepůjde.“ Jako většinu Synů černého meče i Murugana Ashok očividně děsil. Dokonce i v družině, která usilovala o odstranění kast a statusu, jste se těšili větší úctě, když jste zvládli samojediní porazit v boji malou armádu. „Nechci vás urazit, ale řekla mi, že už se pro dnešek odebere na lůžko a nikdo ji nemá rušit.“

Přes závěs z jelenice, který sloužil namísto dveří, se ozval Theřin hlas: „To je v pořádku, Murugane. Pusť Ashoka dovnitř, než se namíchne a hodí tě mezi stromy.“

„To bych neudělal,“ ujistil ho Ashok. „Dnes v noci na ni dohlédnu. Dávám ti volno. Běž jinam.“

Murugan ukročil poslušně stranou, aby Ashok mohl vylézt nahoru po malém žebříku. Všechny chatrče ve vesnici stály na kůlech, neboť tu občas docházelo k záplavám… Neuměl si představit, že by žil nad vodou. Plout na voru byla jedna věc, ale mít zákeřnou vodu pod sebou i ve spánku byl strašlivý pocit. Bylo to opravdu děsivé místo.

Uvnitř panovala skoro úplná tma, Ashok se však obrátil na Srdce hory, aby lépe viděl. Hrubé dřevěné stěny zdobila ta největší paroží z Toramanových mnoha lovů. Thera seděla na hromadě měkkých kožešin na slamníku, který sloužil jako náčelníkova postel. Očividně ji vyrušil při svlékání, poněvadž tkanice její košile byly rozvázané. Neobtěžovala se stáhnout je, třebaže už musela vědět, že kdykoli Ashok chce, umí vidět ve tmě.

Když se seznámili, připadalo mu, že nevypadá špatně – tedy na zločince – až ve chvíli, kdy spolu vyhrabávali z bláta kořínky, si však při pohledu na ni uvědomil, že je skutečně krásná. Bylo zvláštní, jak se perspektivy mění.

„Co je zas? Zapomněli jsme na něco ohledně zítřka?“

„Ne. Přípravy proběhly dobře. Jsem tu, protože mám dojem, že jsem tě nechtěně urazil.“

„Jsi jako řeka urážek.“ Rozvázala si tkanici, kterou měla stažené vlasy, a rozpustila si je. „Co je na téhle výjimečné?“

„Přišel jsem se ti omluvit.“ V tu chvíli si Ashok uvědomil, že neví, jak pokračovat. O Omandových rozkazech jí nikdy nepoví, potřeboval si ale ulevit. „Chci ti říct, že ze všech zločinců, kterým mě mohli zavázat, jsi ty pravděpodobně ta nejméně špatná.“

„Fakticky?“ Thera působila zmateně. „To měl být kompliment?“

Chvíli o tom uvažoval. „Svým způsobem ano.“

„To je asi dobře.“ Seděla tam, čekala a z košile jí vykukovala oblina ňadra.

Už to bylo dlouho, co byl naposledy se ženou. Když si teď snažil vzpomenout, uvědomil si, že to bylo ještě před uvězněním ve Vadalu, před cestou do a z Kapitolu, dokonce před posláním v Gujaře… Jeho mysl byla vytrénovaná k tomu, aby si pamatoval všechny, koho kdy zabil, nedokázal si však vzpomenout, kdy s někým naposledy sdílel postel. Bylo to něco, co ochránce jednoduše dělal, když měl chuť.

„Ještě něco, Ashoku?“

Nastalo trapné ticho. Předpokládal, že nechce strávit dnešní noc sama, ale možná si to špatně vyložil. Byl ve všech ohledech světaznalý muž, uměl číst ve svém protivníkovi a předvídat jeho pohyby dlouho předtím, než je udělal, mnohokrát procestoval celý kontinent a dokonce i zemřel a vrátil se zpátky do života, ženské vrtochy pro něj však zůstávaly tajemstvím.

„To bylo vše. Teď půjdu.“

„Počkat…“ Thera působila nevěřícně. „Vpadl jsi sem, abys mi řekl tohle? Nic víc? S podobnou lichotkou by ses holce pod sukně nedostal. Co je s tebou?“

„Asi spousta věcí.“

„Možná jsem se nechala unést okamžikem, novým rokem, novým začátkem a tak podobně. Možná jsem byla hloupá, když jsem si myslela, že by mezi námi mohlo být něco víc… Bojíš se děvčat, Ashoku?“

„Víš, že mě magie zbavila strachu.“

„Tak to nemyslím.“

„Jsem s těmito věcmi obeznámen. Kamkoli ochránci jdou, místní autority jim rády nadbíhají nejrůznějšími dárky, aby jim dokázaly svoji loajalitu, jenže ty nejsi žádná kurtizána, na jejíchž citech nezáleží. Jsi mnohem víc.“

Thera naklonila hlavu na stranu. Když to udělala, košile jí sklouzla z ramene a odhalila kůži. Tušil, že to udělala schválně. „Tak čím pro tebe jsem?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ničitel světů.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.