Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

VASILIJ MAHANĚNKO

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

GALAKTOGON

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

PAVEL KORNĚV

POUŤ MRTVÉHO

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

MICHAEL ATAMANOV

OBRÁNCE PERIMETRU

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

TEMNÝ BYLINKÁŘ

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

OHÝBAČI REALITY

Odpočet

Vnější hrozba

Zásadní změna

Pavučina světů *

ALEXEJ OSADČUK

MIRROR WORLD

Projekt Každodenní Rutina

Citadela

Pouť vyděděnce

Soumračný obelisk

The Founder *

* Připravujeme

Originally published in English under the title The Twilight Obelisk by Magic Dome Books, 2017

Copyright © Alexey Osadchuk 2017

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2017

English Translation © Irene and Neil P. Woodhead 2017

Czech Translation © Jan Benda

ISBN 978-80-7594-516-7 ePub

ISBN 978-80-7594-517-4 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

KAPITOLA PRVNÍ

Rozsáhlou lokací zvanou Ledový les jsme se plahočili už týden. Nenechte se však zmást líbivým názvem a nepředstavujte si jehličnatý les přikrytý sněhobílou pokrývkou jako vystřižený z pohádky. Z Ledového lesa vymizel veškerý život: žádné štěbetání ptáků ani stopy zvěře ve sněhu, jen černé stromy připomínající obří trnité keře, které se po nevítaných hostech mlčky sápaly pokroucenými větvemi, aby je poškrábaly, popíchaly a zdržely. Černými korunami se občas prohnal slabý vánek, načež se ozvalo duté zapraskání – zřejmě jediný zvuk, který se ze strašidelného lesa linul.

Chladné podnebí pro mě není žádnou velkou neznámou. Odjakživa jsem k němu choval velký respekt a vzbuzovalo ve mně až posvátnou úctu, která pramenila z vyprávění mého strýce (mámina bratra), který se podílel na výstavbě města Novyj Urengoj. Když jsem v pozdějším věku ten drsný kraj navštívil osobně, umocnil se ve mně pocit úcty ještě větší měrou. Netušil jsem, čím se designéři při vytváření severní části země nikoho inspirovali, nicméně tuhle konkrétní lokaci ztvárnili velmi věrohodně (možná až příliš).

Vybavilo se mi, jak jsem v Mellenvillu studoval ennanskou mapu v pohodlném županu ve vyhřátém pokoji Ronaldova hostince a už tehdy se zimomřivě chvěl při představě, co mě tady čeká. Teď jsem zažíval všechny „slasti“, které s sebou přinášelo putování na sever, na vlastní (virtuální) kůži. Zamrzlý hřbet, Ledový les, Poušť sedmi chumelenic… jen z těch názvů člověku drkotaly zuby.

Rtuť pomyslného teploměru klesla tak nízko, že se životnost mého vybavení začala snižovat již během třetího dne pochodu. Ochrana před chladem, jež byla součástí mé sady, přestávala účinkovat. Mého strádání si všiml Droy a zavčas mě zabalil do kožichu z pižmoní srsti, přičemž si neodpustil poznámku, že jsem „zmrzlý jak hovno“.

Kožich se osvědčil skvěle. Nevztahovalo se na něj omezení stran úrovně, měl vysokou životnost a zvyšoval ochranu proti chladu o sto padesát bodů. Za takový předmět bych na aukci dostal majlant.

Pochodovalo nás celkem sedm. Sestava našeho oddílu doznala jediné změny: Zrzka Arma, jehož zasáhl během poslední bitvy s Temnými do ramene šíp, nahradil Kladivo Krim, statný šedovousý Sekerník, který prosazoval návrat do údolí Stříbrné hory. Něco mi říkalo, že Krimova touha po návratu pramenila z určitého důvodu. Jistě se do údolí nechtěl vrátit pro nic za nic. Ve volném čase o tom budu muset popřemýšlet.

Krim se na zvěda nehodil a docela nás zpomaloval. I já se svou nízkou úrovní jsem byl rychlejší. Vzhledem k atributům mu pasovala spíš role tanka. Do skupiny jsem ho přijal z pádného důvodu, který převažoval veškeré nevýhody. Všichni členové oddílu si to uvědomovali a mé rozhodnutí nezpochybňovali. Kladivo Krim se jako jediný přeživší kalteán přiblížil k Soumračné pevnosti. Přestože viděl město ennanů jen z dálky, považoval jsem toho mrzutého morouse za dar z nebes.

Přemýšlel jsem o Krimovi a zavzpomínal i na události, které se udály o týden dřív, přičemž jsem potlačil úsměv, který se mi dral na rty. Můj krátký proslov u táboráku vyvolal vleklé rozpravy. Přestože mi reputace vyletěla do závratných výšin, musel jsem si vyslechnout názory velitelů oddílů, stařešinů z jednotlivých rodů, i šamanovy. Všichni chtěli nahlas vyslovit své mínění a pochlubit se bryskními myšlenkovými pochody. Kalteáni všeobecně řečnili s velkým potěšením.

Po dlouhotrvající a úmorné diskuzi jsme dospěli k závěru, že bude nejlepší vyslat napřed Droyův průzkumný oddíl (včetně mě) jako posledně. Zbylí kalteáni – vedeni Laošem – se vydají v našich stopách. Plán se mi zamlouval. Proč by neměl? Koneckonců odsouhlasili mnou navržený směr putování. Po královském trůnu jsem nebažil. Sdílel jsem filozofii profesora Preobraženského, který řekl: „Jsem zastánce dělby práce.“ Má současná pozice mi plně vyhovovala.

Přiznávám, že jsem během rokování kalteánů neustále zmíral touhou otevřít nastavení a všechno změnit. Zabránilo mi v tom zjištění, že řídit klan je poměrně složité. Stačil mi jediný pohled na proměnlivé diagramy, atributy a miliony popisů. Prozatím jsem se tedy rozhodl na nic nesahat. Když se beze mě obešli doposud… Nicméně jsem si slíbil, že se na záhadné nastavení podívám později a přijdu mu na kloub.

Z úvah mě vyrušil Droyův znepokojený hlas.

„Seš si jistý?“ zeptal se a zachmuřeně pozoroval Šorva, který seskočil ze stromu.

„Naprosto. Západně od nás stoupá k nebi dým.“

„Kdo by to mohl být?“ nadhodil Orman a vydechoval obláčky páry.

Šorv pokrčil rameny. „Těžko říct.“

„Co si myslíš, Olgerde?“

Kalteáni, na jejichž plnovousech i obočí se třpytilo jíní, na mě upřeně zírali. V kožešinách vypadali dvakrát tak širocí. Sám jsem byl zachumlaný v objemném kožichu a plnovous jsem měl protkaný jinovatkou, takže jsem se od nich příliš nelišil. Nepočítám-li třeskutý mráz, strašidelný les a sněhovou vánici z předešlého dne, probíhala naše túra bez větších obtíží. Šli jsme podle mapy ennanů, díky níž jsme se vyhnuli všem nebezpečným úsekům. Nic však netrvá věčně, zejména štěstí, které se k nám právě obrátilo zády.

„Co ode mě chcete slyšet? Zaletím se tam podívat a pak se uvidí.“

Kalteáni souhlasně přikývli.

„Počkáme na tebe na tom pahorku,“ řekl Droy a ukázal patřičným směrem. „Hlavně buď opatrný!“

Upravil jsem si kapuci a vyhoupl se do sedla. „Neboj,“ usmál jsem se na něj. „Zvládnu to. Gavrušo, odlétáme!“

Hugger napjal svaly a vznesl se do nebes. Bezprostředně poté mi obličej začaly bičovat stovky mikroskopických ledových jehliček, které mi do očí vehnaly slzy. Přituhovalo.

„Tak, mrňousi. Zjistíme, kdo tam táboří.“

Kéž by měli huggera všichni členové oddílu. Přání otcem myšlenky…

Během minulého týdne jsme si sáhli až na dno svých sil. Naši odolnost prověřovaly hluboké závěje, otravné stromy a mráz, který pronikal až do morku kostí. Povětšinou jsem šlapal po svých po boku kalteánů. Týmový duch byl prvořadý. Sice jsem kráčel vedle obyčejných enpécéček, přesto jsem nemohl vědět, co se jim honí hlavou. Kdo by se chtěl prodírat trnitými keři s vědomím, že jeho druh brázdí nebesa na létajícím zvířeti? Naštěstí jsme byli téměř u cíle. Odhadoval jsem, že hradby Soumračné pevnosti spatříme pozítří ráno.

Stále jsem si živě pamatoval, jak vysoko vylétl Furiův šíp, a proto jsem setrvával v maximální možné výšce. Popravdě jsem pochyboval, že by hráči došli až sem, ale opatrnosti není nikdy nazbyt.

Letěl jsem nad Ledovým lesem a nemohl si nevšimnout ostrého kontrastu mezi oslnivě bílým sněhem a šerednými uschlými stromy.

Konečně jsem spatřil kouř z táboráků, k nimž jsem letěl nanejvýš deset minut. Zatraceně krátká doba. Kdyby se něco semlelo, náš oddíl by neměl prakticky žádný náskok. Kde se tu vzali? O dva dny dříve jsem obhlížel všechny stezky, dokud nezačal padat sníh, a nikoho jsem neviděl. Že by pro mě připravili nějaké překvapení admini? Nebo si sem přece jen našli cestu hráči?

Zahlédl jsem je už z dálky. Rozhodně nešlo o hráče. Herní vývojáři se zřejmě rozhodli, že si ze mě vystřelí. Nejspíš seděli u monitorů a sázeli se, jak se z té šlamastyky vymotám. Kolik vás tady je?

„To si ze mě děláte srandu!“ zabručel jsem. „Proč je jich tolik? Přivřel bych oči nad deseti nebo dvaceti, ale tohle? Mějte slitování!“

Sletěl jsem o kousek níž, abych si neznámé tvory prohlédl důkladněji.

„Nokteáni,“ zašeptal jsem a hlas se mi třásl rozrušením.

Veškeré naděje, že se s tímhle potenciálním protivníkem rozejdeme v míru, vzaly rázem za své. Nokteáni nám klid nedopřejí, o tom jsem nepochyboval ani v nejmenším.

Úhlavní nepřátelé kalteánů jako by z oka vypadli Skalním dwandům, které jsem viděl na obrázku v infoportálu. Musím připustit, že tahle rasa nepatřila mezi nejoblíbenější. Jejich vzezření bylo (mírně řečeno) velmi specifické.

Nokteáni se vyznačovali dlouhou špinavou srstí popelavé barvy, měli špičaté uši jako bulteriéři a širokou žabí tlamu plnou ostrých zubů. Od dwandů se lišili pouze výškou – převyšovali je přibližně o hlavu. Admini v tomhle případě nemudrovali a použili dostupnou šablonu. Mělo to něco do sebe: proč vymýšlet už jednou vymyšlené?

Nokteáni byli průměrně dvousté sedmdesáté úrovně, které však (díkybohu) neodpovídaly jejich zbraně: zkroucené hole s kostěnými hroty a dřevěné palice. Za nejlepší kousky se daly považovat primitivní kamenné sekyry, ale těmi bylo ozbrojeno nanejvýš dvacet mobů. Těla jim zakrývaly jen bederní roušky. Zkrátka divoši s klacky.

Kolik vás vlastně je?

Napočítal jsem třiadvacet táboráků. Okolo každého sedělo přinejmenším dvanáct příšer. Zaokrouhleně cirka tři sta nokteánů. I kdyby bojovali holýma rukama, Ryšavé sovy by potenciální střet s tímhle praporem jistě nepřežily. Měli jsme nanejvýš sto padesát válečníků. Zbytek klanu tvořily ženy a děti. Jestli tady ti chlupatci zůstanou o jediný den déle, Laoš zavede klan přímo do jejich spárů. Naposledy jsem nad táborem zeširoka zakroužil a zamířil zpátky.

„Tak co?“ vybafl na mě Droy, sotva jsem přistál. V hlase se mu ozýval neklid. Ostatní se okolo mě nahrnuli a tvářili se vážně. Oči jim úzkostlivě těkaly.

„Jsou to nokteáni. Je jich přibližně tři sta. Netuším, jak se to mohlo stát. Když jsem tím směrem letěl posledně, nikoho jsem neviděl.“

Droyovi potemněla tvář. Orman si energicky odplivl na zem. Ostatní válečníci si od plic ulevili.

„Jak se sem dostali?“ zeptal se Pořízek Sit.

„A kde by měli být?“ zamručel Krim trudnomyslně a zakroužil rukou nad místní krajinou. „Z nějakého důvodu jsem přesvědčený, že tenhle prokletý les je jejich domovina.“

„Nevyčítej si to, Olgerde,“ uklidňoval mě Droy. „Nokteáni mají rychlé nohy. Určitě přitáhli se včerejší vánicí. Radši mi to řekni na rovinu… Myslíš si, že se tam hodlají zdržet?“

„To těžko. Nemají stany. Sedí okolo táboráků.“

Orman se ušklíbl. „Stany! Tihle divoši nepotřebují stany! Přespávají ve špinavých norách.“

Pokrčil jsem rameny. „Žádné nory jsem nezahlédl.“

„Všiml sis, odkud přišli?“

Přikývl jsem. „Podle stop od severozápadu. Jestli budou pokračovat stejným směrem, nevyhnutelně zkříží cestu nám…“

„… i zbytku klanu,“ dokončil moji myšlenku Droy.

„Je jich moc,“ poznamenal Želvák Horm. „Tuhle bitvu nemůžeme vyhrát, ale jestli chceme jít dál, nevyhneme se jí. Zbytek kmene je příliš pomalý a hlučný. Nokteáni budou o jeho přítomnosti vědět do zítřejšího soumraku.“

Kalteáni si ztěžka povzdechli. Všichni si tuhle skutečnost uvědomovali.

„Možná si na nás netroufnou, až uvidí, kolik nás je?“ nadhodil jsem zkusmo.

Kalteáni se mé hypotéze nevesele zakřenili. Droy mi reakci svých druhů vysvětlil obšírněji:

„Proč podle tebe do našeho údolí vůbec vtrhli?“

„Nemám zdání. Mohli mít celou řadu důvodů. Z toho, co jsem vyrozuměl, je údolí ideální místo pro život, bohaté na jídlo a zdoje.“

Orman se zazubil. „Olgerd uvažuje správně. Jen si zřejmě neuvědomuje, že se trefil přímo do černého.“

Zamračil jsem se a pohlédl na Droye, který mi konejšivě položil ruku na rameno.

„Nezlob se na ně. Víš, ta monstra nám toho vzala opravdu hodně. S tím jídlem máš úplnou pravdu. Zbývá upřesnit jeden malý detail. Nokteáni si pochutnávají na nás.“

Tentokrát jsem dal svému vzteku průchod já. Nadávám zřídkakdy, ale když se do toho opřu, stojí to za to. Krim se Šorvem mě dokonce uznale poplácali po ramenou.

„Jsme v pořádné bryndě,“ řekl Droy. „Nápady?“

Nad celou situací jsem uvažoval už na huggerově hřbetu. „Jak jsem říkal,“ odpověděl jsem bez váhání, „můžeme se vydat jediným směrem. Na jihu, západě ani východě není pro kalteány místo. Krim je mi svědkem.“

Krim souhlasně přikývl.

„Soumračnou pevnost máme na dosah ruky,“ pokračoval jsem. „A pokud…“

„Navrhuješ, abychom odvedli jejich pozornost?“ skočil mi do řeči Droy.

„Přesně tak. Radši ať sledují nás, než aby zaútočili na klan.“

„V Zapovězeném městě se naše šance na přežití zvýší,“ podpořil můj návrh Krim. „A navíc, tamní vládci těžko přivítají tlupu nokteánů s otevřenou náručí.“

„V prvé řadě tam musíme dojít,“ zabrblal Želvák Horm, rozvážný jako obvykle. „Nemáme žádnou záruku, že nás městské stráže nepobijí!“

Po Hormových slovech se na mě všichni zakabonili.

„To nám nikdo zaručit nemůže,“ odpověděl za mě Droy stroze. „Proto jsme vyrazili napřed! Máme za úkol všechno prověřit! Jestli přitom zemřeme, budiž! Věděli jste, do čeho se pouštíte!“

Muži kupodivu nenesli Droyova slova nelibě, ba naopak: připomínka jejich ušlechtilého poslání jim vlila novou krev do žil.

Droy se po svých mužích výhrůžně rozhlédl. „Šorv je z nás nejrychlejší. Navrhuju, aby se vrátil a varoval Laoše. Náš šaman určitě vymyslí, jak nejlépe postupovat dál.“

Všichni souhlasně zahučeli.

„Jdi v našich stopách,“ instruoval Šorva Droy. „Ale to ti nemusím vykládat, nejsi malej… a s nikým nebojuj. Musíš přežít a doručit zprávu.“

Šorv mlčky přikývl.

„Bylo by lepší poslat Olgerda,“ pronesl zamyšleně Droy, „ale něco mi říká, že bychom to bez něj měli těžké.“

„Musíme hned vyrazit,“ řekl jsem. „Nokteáni se podle všeho nehodlají zdržovat na jednom místě.“

„A co když ano?“ zeptal se Horm. „To by se nám taky nehodilo, ne?“

Dobrý postřeh. Náš oddíl potřeboval náskok, ale kdyby se nokteáni ve svém současném tábořišti zdrželi, mohly by z toho vyplynout katastrofální následky. Nikdo naštěstí nezrušil herní zákony, tím pádem jsem ty zpropadené nestvůry mohl kdykoli zaggrovat. A provedu-li to správně a s trochou umu…

„Žádný strach,“ zakřenil jsem se. „Já už je popíchnu…“

Nakonec to nebylo zapotřebí. Nokteáni se za rozbřesku vydali po naší stopě. V poledne jsem věděl, že nás doženou, ještě než dojdeme do města, a to i přesto, že kalteáni klusali celou noc i dopoledne. Nejspíš jsem našeho nepřítele podcenil. Nadto jsem měl svým souputníkům záhy zvěstovat další špatné zprávy.

„Jak to vypadá?“ vyzvídal Droy, jakmile jsem přistál. Po dlouhém a náročném běhu lapal po dechu a sípal. Ostatní muži s povděkem uvítali krátkou přestávku a padali do sněhu rovnou tam, kde zrovna stáli. Nejvíc trpěl Krim. Funěl jako lokomotiva, ale zatnul zuby a nevzdával se.

Droy mě přesvědčil, abych si nehrál na hrdinu a zůstal v sedle. Nechal se slyšet, že momentálně jsem očima a ušima celého oddílu. Jenže se vyskytl výše zmíněný problém.

„Chlapi!“ hlas se mi zlomil. „Jsem mizerný zvěd. Tohle je mé druhé selhání za poslední dva dny.“

„Co se děje?“ zeptal se Droy a vykročil ke mně.

„Od praporu se oddělilo několik čtyřnohých tvorů. Přísahám, že tam včera nebyli!“

Protivný vítr, který nám foukal do zad, jako by chtěl má slova potvrdit a přivál k naší skupině vlčí zavytí, z něhož tuhla krev v žilách. Kalteáni vyskočili na nohy jako jeden muž. Orman si rozzlobeně odplivl do sněhu.

„Vlkodlaci!“

„Nemůžeš za to, příteli,“ ujistil mě Droy a dodal: „Lepšího zvěda jsem ještě nepotkal. Nemohls vědět, že se někteří nokteáni umí proměnit. Měli jsme tě na to upozornit.“

„Kolik jich je?“ otázal se Horm.

„Dvanáct.“

„To není tak zlé,“ poznamenal Krim. „Chtějí nás zaměstnat bojem a tím nás zpomalit.“

„Kolik nám zbývá času?“ zeptal se Sit.

„Do západu slunce nás mají.“

Válečníci si vyměnili zachmuřené pohledy. Patrně si uvědomovali, že oddíl by nemusel střet s vlkodlaky přežít. Zatracení nokteáni! Co teď? Hmmm. A co kdybychom…?

„No, bratři,“ Kladivo Krim se potajmu ušklíbl do šedého plnovousu. „Vypadá to, že se můj osud naplnil. Už mám toho pobíhání plné zuby. Kromě toho jsem příliš starý na to, abych se k nepříteli obracel zády. Běžte! Zdržím je!“

Prosím? O čem to mluví?

Nikdo se Krimovi jeho záměr nepokoušel rozmluvit. Nenásledovaly žádné hysterické výstupy. Válečníci k šedovousému starci tiše přistupovali a všichni se dotkli jeho ramene.

Cože, takhle to skončí? Už se rozhodli? Tak to teda ne! Nastal čas využít mou reputaci.

„Máte pravdu!“ zvolal jsem nahlas, abych upoutal jejich pozornost. „Musíme vlkodlaky zdržet! Ale zdá se mi, že jste zapomněli na jednu důležitou skutečnost. Tuhle kaši jsem uvařil já, takže si ji taky sním!“

Krim otevřel pusu a chystal se protestovat, ale umlčel jsem ho gestem ruky.

„Promiň, příteli! Nepřipustím, abys tady zůstal.“ Poté jsem přelétl pohledem chmurné tváře svých druhů. „To platí pro všechny!“

KAPITOLA DRUHÁ

Kochal jsem se pohledem na zapadající slunce a zimomřivě se třásl. Znatelně se ochlazovalo. Ohnivě rudý kotouč pospíchal na kutě, jako by věděl, co zanedlouho nastane, a nemohl se na to dívat.

Chystalo se velkolepé představení v mé režii. Odhadoval jsem, že se chlapi už vymotali z Ledového lesa, a právě překračují Šedé pahorky, poslední lokaci před vytouženým Zapovězeným městem.

Noktovlkodlaci mě doháněli. Jejich vytí se ozývalo z čím dál větší blízkosti. Těšili se na hostinu…

No no, ještě se neradujte. Tak snadno se nevzdám!

Vyrobil jsi nejjednoduššího mechanického tvora: Opancéřovaného skaraba 170. úrovně.

„A je to!“ S rukama v bok jsem si pyšně prohlížel zbrusu nového krasavce, který se zhmotnil uprostřed mýtiny obklopené stromy. „S tímhle kolosem můžu vytáhnout do boje!“

Brouk (o velikosti stejnojmenného německého auta) stál nehnutě na sněhu a jeho nazlátlý šupinatý pancíř se třpytil v posledních paprscích zapadajícího slunce. Na rozdíl od svých předchůdců nekulhal a nehyzdil ho ani proužek rzi. A jak byl velký! Na hubě se mu skvěly mohutné hřebeny plné ostrých kusadel o délce šedesáti centimetrů. Osobně bych od něj nechtěl schytat ránu. Díky očarovaným šupinám Ilijského ještěra získal skarab (kromě oku lahodící velikosti a atributů) novou schopnost s prostým názvem Kostilam, jež zvyšovala pravděpodobnost zranění nepřítele o třicet procent. Čím dál hlasitější dychtivé vytí najednou neznělo tak děsivě. Zvláštní. Přesto se mi trochu podlamovala kolena.

„Vřele ty vyjící psy přivítáme,“ poplácal jsem skaraba po opancéřovaném boku. Jako bych bušil do kusu skály…

Do směšovače jsem prozíravě vložil dvě šupiny, abych mohl ihned vyrobit nového skaraba (bude-li to zapotřebí). Vyšplhal jsem na Gavrušova široká záda a přikázal mu, aby se postavil za tank. Šibal se huggerovi uvelebil za krkem. Grizonův štít mi přijde vhod, pokud se ke mně ty potvory přiblíží. Stejně měl nižší úroveň než já a Gavruša.

„Myslím, že jsme připraveni,“ zašeptal jsem a v duchu si soustředěně promýšlel různé scénáře nadcházejícího střetu. Srdce mi div nevyskočilo z hrudi.

Po dalším zavytí, které mi rvalo uši, jsem sebou trhl. Mechanicky jsem vytasil prak a pevně sevřel rukojeť, aby se mi přestaly třást prsty. Zapřel jsem si podpěrku o předloktí a do košíčku nabil „trn“ obohacený o omrzliny.

„Tak pojďte!“ zavrčel jsem. „Čím dřív začneme, tím dřív se s vámi vypořádám!“

Ticho narušovalo jen drkotání mých zubů. Byl jsem zmrzlý na kost. Rozhlížel jsem se na všechny strany a naposledy chtěl zkontrolovat skarabovo nastavení, ale už jsem se k tomu nedostal. Zpoza hradby stromů se s hrůzostrašným vrčením vynořilo cosi šedého a obrovského.

„Noktovlkodlak,“ vydechl jsem.

Letmo jsem pohlédl na skaraba, který mi najednou (oproti „proměněnci“) nepřipadal tak velký. Vlkodlak se zastavil, čenichal a krátkozrace těkal pohledem po nejbližším okolí. Pod špinavou šedou srstí se mu vzdouvaly svaly. Nakonec upřel svá černá očka na nás. Na šíji se mu zježila srst a vzápětí odhalil dlouhé ostré tesáky. Z vystrčené dolní čelisti odkapávaly na sníh lepkavé sliny.

Když se vlkodlak na ubohé hlupáky, kteří se postavili jeho smečce, dostatečně vynadíval, zvedl hlavu. Jeho hluboké, děsivě veselé vytí mi drásalo uši. Jako na zavolanou vyskočila z lesa další bestie.

Vlkodlaci, nažhavení pronásledováním, se s vyplazenými jazyky vrhli vpřed jako hejno hladových žraloků. Skarab je – na můj povel – napodobil. Vyrazil skákajícím vlkodlakům naproti, až za ním odlétával sníh jako od sněžného pluhu. Proč jsem ho nevyrobil o týden dřív? Značně by nám usnadnil strastiplnou cestu Ledovým lesem, poněvadž za sebou zanechával dokonale rovnou brázdu!

O vteřinu později napálil šupinatý tank do prvního vlkodlaka a nad mýtinou se rozlehlo bolestné skučení. Skarab nabral vlkodlaka na ostrá kusadla ve chvíli, kdy prováděl dlouhý skok, a proděravěl mu břicho. Sníh zbarvila karmínová krev. Společníci zraněného vlkodlaka se na brouka rázem sesypali. Zlaté boky zakryla šedá změť těl. O tom, že se skarab stále drží na nohou, svědčilo jen neustálé blikání systémových zpráv.

Bojiště se proměnilo v břečku tmavě rudé barvy. Skarabova nová schopnost se bohudík osvědčila. Tři vlkodlaci utrpěli vážná zranění. Tenhle skarab byl opravdové šídlo. Otáčel se dokola a rozdával údery vlevo vpravo. Ne že by mu vlkodlaci nedávali zabrat. Neuniklo mi strašlivé poškození pancíře, v němž zely trhliny a rozeklané díry. Vlkodlaci broukovi rovněž urvali jednu tykadloanténu a dvě nohy.

Rozklepal jsem se při pomyšlení, co by provedli s naším malým oddílem, kdyby jej dostihli. O Krimově hrdinství jsem nepochyboval, ale obětoval by se nadarmo. Vlkodlaci by ho vmžiku roztrhali. Bitva však ještě neskončila.

Vyrobil jsi nejjednoduššího mechanického tvora: Opancéřovaného skaraba 170. úrovně.

„Běž pomoct svému kamarádovi,“ pobídl jsem druhého skaraba. Ten neváhal a pelášil po odhrnuté cestě za svým druhem.

Vlkodlaci zuřivě zavrčeli, čímž vyjádřili nelibost nad nově příchozím nepřítelem. Systém mi ohlásil, že ve smečce je sedm zraněných.

Okolní sníh byl potřísněný krví a posetý chomáči šedých chlupů. Životní úrovně jednotlivých vlkodlaků se přesto stále pohybovaly v zelených číslech. Abych zabil alespoň jednoho, musel bych současně vypustit přinejmenším deset takových skarabů. Mezi úrovněmi zela příliš velká propast.

Prak byl v téhle situaci nepoužitelný. Jenom bych mrhal municí. V každém případě jsem dosáhl svého cíle: kalteáni získali výrazný náskok.

Nechtěl jsem vyplýtvat všechny drahocenné ještěří šupiny. Stejně bych nevyhrál. Dva skarabové vlkodlaky ještě nějakou dobu zaměstnají. Honem pryč!

Gavruša na nic nečekal a lehce se vznesl do nebes. Nebylo mu po chuti dřepět na zemi, dvacet kroků od monster. Ani já se Šibalem jsme z nich nebyli bůhvíjak odvázaní. Gavruša zakroužil nad mýtinou a zamířil na sever.

„Leť, mrňousi,“ zašeptal jsem. „Tady toho už moc nezmůžeme.“

Na pomezí Ledového lesa a Šedých pahorků jsem obdržel systémovou zprávu, která mě informovala, že skarabové padli v boji. Rovněž jsem přišel o několik procent zkušeností za úprk z bitevního pole. O vteřinu později dolehly k mým uším dva neobvyklé zvuky – jako by nedaleko praskly dva balonky. V sedle jsem se otočil a snažil se rozeznat, co se stalo. Pak mi to došlo. Skarabové se odpálili! Mohl jsem si jen představovat, co se odehrává v epicentru výbuchu, a zároveň doufat, že se vlkodlaci z toho překvapení jen tak nevzpamatují.

Letěl jsem nad Šedými pahorky a sledoval stezku, kterou vyšlapali kalteáni. Tahle lokace zabírala mnohem menší plochu než nekonečný Ledový les. Sotva jsem do ní vletěl, už se mi vzdalovala za zády. Pahorky se nevyznačovaly ničím pozoruhodným. Konečně, kopce jsou kopce. I tak jsem Gavrušovi nařídil, aby pro jistotu vystoupal nad mraky. Kdoví, jací tvorové by se dole mohli potulovat.

Zhruba o patnáct minut později mi satelitní navigace oznámila, že se blížíme k městu. Gavruša slétl na můj rozkaz níž. Tenhle pohled bych si nenechal ujít za nic na světě.

Naneštěstí jsem si nemohl dlouho očekávanou systémovou zprávu, která mi sdělila, že jsem přiletěl do lokace Soumračná pevnost a její okolí, řádně vychutnat, protože nás zastihla sněhová bouře. Jednalo se o další protivný rys země nikoho. Cestovali jste napříč pěknou a poklidnou lokací, a jakmile jste přecházeli do jiné, bum! Ocitli jste se v bouři, případně se prudce ochladilo. Za těmito prudkými a výraznými změnami počasí stáli pravděpodobně admini, kteří neutrální zónu testovali a dolaďovali. Kdyby totiž na obdobné nepříjemnosti narazili hráči, zasypali by zákaznickou podporu e-maily se stížnostmi.

Gavruša udiveně zavřeštěl a kvapem klesal dolů.

„Vydrž, mrňousi!“ snažil jsem se přeřvat skučící vítr, který s námi pohazoval jako s pírkem. Pichlavý sníh mi bičoval tváře, zalepoval oči a ucpával uši. Nic jsem neviděl. Se zavřenýma očima jsem křečovitě svíral huggerovu šíji a cítil, jak mi pod rukama hrají jeho silné svaly, zatímco zápasil s živly.

Na okamžik se mi podařilo pootevřít oči. Země se rychle přibližovala. Ucítil jsem bolestivou křeč v čelisti, jako bych celou dobu křičel.

Připravoval jsem se na tvrdé přistání. Vyžadovalo to veškeré mé sebeovládání, abych oči zase nezavřel jako malý, vystrašený kluk.

Potom jsem prožil něco, čemu parašutisté zřejmě říkají „dynamický náraz“. Hugger rozevřel těsně před přistáním prudce křídla a jakási neviditelná síla mnou zlehka škubla nahoru. Nato jsem dopadl do měkké sněhové závěje. Chvíli jsem se plácal ve sněhu, a nakonec se vyškrábal na nohy. Chvatně jsem se rozhlédl, ale v kvílící metelici si neviděl ani na špičku nosu.

„Gavrušo!“ pokusil jsem se zakřičet, ale místo toho se mi z hrdla vydralo jen slabé zachroptění.

Najednou mě něco jemně dloublo do zad. Otočil jsem se. „Tady jsi!“ S úsměvem jsem objal huggerovu šíji. „Není ti nic?“

Začal jsem jej úzkostlivě prohmatávat jako matka kvočna a hledal možná poranění. Uf! Byl živý a zdravý. Ovšem jeho energetické zásoby se blížily k nule.

„Odpočiň si, mrňousi,“ řekl jsem a deaktivoval vyvolávací medailon. „Pokusím se zjistit, kde přesně jsme.“

Stopy kalteánů už dávno zavála chumelenice. Do města tedy dojdeme nejspíš odděleně. Snad se jim nic nepřihodilo. Droy byl sice zkušený zvěd a stopař, ale těmhle nemilosrdným živlům podlehli i silnější muži. Já se v tomhle ohledu neměl čeho obávat. Stačilo nahlédnout do mapy. Jak se co nejsnáze prodrat závějemi, jsem už věděl.

Vyrobil jsi nejjednoduššího mechanického tvora: Opancéřovaného skaraba 170. úrovně.

Schoval jsem se za bok ocelového obra, zachumlal se do kožichu a otevřel mapu. Hmmm. Čekal jsem horší zprávy. Přestože jsem se od původní trasy docela odklonil, nebylo to zas tak zlé. Podle mapy se hradby severní bašty nacházely tady a já byl tady. Se skarabovou pomocí se na stezku napojím cobydup a následně po ní dojdu k bráně pevnosti, kde bych se měl podle plánu setkat s ostatními.

Popravdě jsem byl za tohle psí počasí vděčný. Budou se s ním totiž potýkat i naši pronásledovatelé. I kdyby se nám nějakým zázrakem dostali na stopu, vánice jejich postup značně zpomalí a my tím pádem získáme čas, abychom se na setkání s nimi řádně připravili.

Doufal jsem, že se příchodu nokteánů dožijeme. S městskými hradbami prakticky na dohled mnou začaly cloumat pochybnosti a emoce. Záhadní strážci Soumračné pevnosti mi přidělávali vrásky na čele. Proto jsem branou pevnosti musel projít první. A pak se děj vůle boží.

Jemně jsem brouka poplácal po šupinatém boku a dal mu povel, aby vyrazil vpřed. Mírně se zakymácel, naklonil se, načež zapadl do sněhové závěje a na okamžik ztuhl. Už jsem se obával, že nadobro uvízl, a pomalu začal litovat ztráty vzácné ještěří šupiny, když vtom se skarab pohnul a pomalu nabíral rychlost. Oddechl jsem si úlevou a následoval ho. To je lepší! Znovu jsem si posteskl, že jsem jeho služeb nevyužil před vstupem do Ledového lesa. Kalteáni by je jistě uvítali.

Po čtvrt hodině jsem se napojil na obchodní trasu vedoucí k hlavní bráně. Tu a tam jsem přes zuřící bouři zahlédl nasupené sochy dávných hrdinů, které ji lemovaly. Viditelnost byla nevalná, takže jsem si je nemohl řádně prohlédnout. Ostatně, nešlo o vhodný okamžik k obdivování místních památek: silný vítr mě nutil jít se sklopenou hlavou. Některé sochy se mi však zdály jaksi povědomé, jako bych je už někde viděl… Ano! Samozřejmě! Na basreliéfu v Pavoučí grottě! Panovníkova osobní garda. Stejné přilby, věžové štíty a válečné sekyry. Jeden gardista držel… kuši? Zatracená vánice! Nic nevidím! Slunce dávno zapadlo a ennaní zrak mi pomáhal pouze částečně.

Ušel jsem asi sto kroků, když se mi před očima rozžehl varovný nápis, ve kterém stálo, že vstupuju na zapovězenou půdu a že tohle místo střeží prastaří duchové. Zpráva končila známou frází o mé nevyhovující úrovni pro tuhle lokaci. Jo, vždyť vím… Další zprávy na sebe nenechaly dlouho čekat, ale ty už jsem nečetl. Závěje u krajnic znenadání prudce vybouchly a ze všech stran se ke mně řítily jakési tmavé siluety.

„A je to tady,“ zašeptal jsem rezervovaně.

Levou rukou jsem vytáhl prak a v pravé dlani sevřel trn. Skarab vyčkával na mé rozkazy.

„Počkej, až přijdou blíž,“ poručil jsem mu.

Dvě siluety se zastavily. Patrně se jednalo o lučištníky. Ostatní se ke mně dál přibližovaly. Zatím jsem nerozeznával jejich úrovně, ale i tupci by bylo jasné, že městští strážní budou minimálně třísté.

Natáhl jsem košíček a namířil na největší siluetu. Upřímně řečeno, jen zbytečně vyplýtvám střelivo. Možná bylo načase popřemýšlet o tom, jak si po smrti vyzvednu truhličku.

Když jsem si vzpomněl na Teleportační křišťály, nejbližší siluety ode mě dělilo deset kroků. Ruka mi cukla k tlumoku, ale to už jsem z tmavé vánice zaslechl Ormanův uštěpačný hlas:

„No konečně! Kde se sakra flákáš?“

Zamžoural jsem na zbylé siluety a poznal v nich své přátele. Z lučištníků se vyklubali Horm se Sitem. Velká silueta patřila Krimovi a ta vedle něj Ormanovi. A ta, jež vypadala, že mi hodlá holýma rukama zpřelámat všechny kosti v těle, Droyovi!

„Ty jeden mizero!“ zvolal Droy a sevřel mě v medvědím objetí. „Mysleli jsme si, že je po tobě!“

„Olgerd se jen tak nedá,“ usmál se Krim do šedých vousů a kývl na skaraba. „Vsadím se, že to ti uslintaní tvorové pořádně slízli!“

Ostentativně jsem se zachvěl. „Ještě mi běhá mráz po zádech, když si na tu mýtinu vzpomenu.“

„Je po nich?“ vmísil se do hovoru Želvák Horm.

Zavrtěl jsem hlavou. „Bohužel ne. Mají tuhý kořínek. Ale dostali jaksepatří naloženo.“

„Dobře,“ přikývl Droy. „Aspoň se na ně můžem připravit.“

„Tak neotálejme! Kde je městská brána? Veďte mě.“

Kalteáni si vyměnili zvláštní pohledy a Droy jim řekl: „Ať se přesvědčí na vlastní oči,“ načež se otočil ke mně. „Jdeme!“

Ukázalo se, že u městské brány – lépe řečeno bývalé – už stojíme.

„To má být vtip?“ zašeptal jsem roztřeseným hlasem a prohlížel si otevřené panorama. Kam až oko dohlédlo, všude byly jen samé rozvaliny, ruiny a trosky. Jako by město srovnal se zemí jen tak z legrace nějaký obr. I římské ruiny byly zachovalejší.

Kde jsou hradby? Kde je citadela? Kde je brána, proboha? Tohle je ta jejich slavná Soumračná pevnost?

KAPITOLA TŘETÍ

„Kdysi vládli tomuhle světu mágové amistři. Mágové měli pod palcem přírodní živly amistři zakládali řemesla. Ne nadarmo se téhle éře říká Zlatý věk. Tehdejší události se už nikdy neopakovaly.“

Krim vyprávěl vyrovnaným hlasem, ztáboráku sálaly hřejivé plameny, pojídali jsme teplé jídlo akonečně se umoudřilo počasí – žádný div, že mi padala víčka. Lákavému spánku jsem však podlehnout nesměl. „Hosté“ knám dorazí každou chvíli.

„Vrcholným dílem Prastarých byl Eselmord neboli Zlatá brána,“ pokračoval Krim spohledem upřeným do země. „Vdnešní době by důvod jejího vzniku dokázal objasnit málokdo. Možná za ním stála pýcha mistrů? Nebo hlad mágů po nových znalostech?“

„Nebo nevěděli roupama, co by, jak říkával můj táta,“ zasmál se Orman. „Co jim scházelo ke štěstí? Zlato? Sláva? Moc? Pitomci! Mysleli si, že ovládnou bránu do podsvětí?“

„Co se stalo potom?“ zeptal jsem se Krima zvědavě, ale starý kalteán mlčel, ztracen ve vzpomínkách. Odpověděl mi Droy:

„Nastala Černá epocha, to se stalo. Zprokleté brány se vyvalily hordy krvelačných příšer, které požíraly všechny živé tvory, kteří se jim postavili do cesty.“

Muži zmlkli aschlíple zírali do plamenů. Mlčení prolomil až Horm:

„Jestli se legendy zakládají na pravdě, Zapovězené město postavili potomci mistrů,“ prohlásil rezolutně.

Droy demonstrativně zakroužil rukou nad rozvalinami. „Tomu věřím. Jen se na ty ruiny podívejte. Ivtomhle stavu vypadají úchvatně.“

Musel jsem sTesákem souhlasit. Přestože město vyhlíželo jako po devastujícím bombardování, vyzařovala zněj jakási věčnost nebo něco podobného. Kupříkladu tenhle polorozpadlý dům, ve kterém jsme se schovávali. Ijeho zdi měly něco do sebe. Dům spíš připomínal malou pevnost. Podle ruin se tady takových „pevností“ nalézaly stovky. Vzpomněl jsem si na prosluněný Mellenville zaplněný smíchem. Ennani sledovali při výstavbě města poněkud odlišné záměry. Tahle pevnost byla postavena tak, aby – především – odolala útokům nepřátel: úzké ulice adomy se silnými kamennými zdmi astřílnami místo oken. Městské centrum jsem ještě neviděl, ale předměstí bylo opevněno dobře. Respektive bývalo. Vsoučasnosti zněj zbyly pouze závaly arozpadající se zdi. Mimochodem, možná tady nezůstaly ani žádné stráže? Ve starém domě jsme seděli už několik hodin azatím nás nikdo nevyrušil.

„Proslýchá se, že ipříchod nokteánů souvisí sČernou epochou,“ podotkl Horm.

„To je fakt,“ přisvědčil Orman aodplivl si na zem. „Nejspíš vylezli zté zpropadené brány spolu sostatními příšerami.“ Chystal se něco dodat, ale najednou se zpoza rozpadlé zdi nehlučně vyloupl Pořízek Sit, naše hlídka. Vobličeji se mu zračilo napětí alevou rukou pevně svíral kompozitní luk.

„Přicházejí,“ prohlásil úsečně.

Orman tiše zaklel.

„My ovlku…“ utrousil Horm.

„Všichni na svá místa,“ rozkázal Droy klidně. „Site, uhas oheň. Olgerde, připraven?“

„Ano.“

Vyvolal jsem odpočinutého Gavrušu avyskočil do sedla. Skarab ztuhl vúzkém průchodu mezi závaly jako ocelový monolit. Muži se rozprchli na určené pozice achystali si luky. Vtomhle konkrétním domě jsme se neusadili náhodou. Díky příhodnému rozvržení trosek kněmu vedla vpodstatě jediná přístupová cesta. Kromě toho jsme mohli ustoupit ktámhletěm rozvalinám anásledně (teoreticky) až do samotného srdce Soumračné pevnosti.

Na moment jsem si vduchu představil vzhled nedotčeného města. Hradby ahlavní bránu, schopnou zadržet nápor nepřátel, aspletitý labyrint domů-pevnůstek, připravených na invazi. Na tomhle tvrdém oříšku si pravděpodobně vylámala zuby nejedna armáda. Přestože byla Soumračná pevnost vžalostném stavu, jako by nám napovídala, jak nejlépe ustupovat.

„Olgerde – teď!“ vyštěkl Droy.

Hugger roztáhl křídla avylétl do nebes. Uch och. Pohled na město ennanů zptačí perspektivy byl deprimující. Člověk nabýval dojmu, že ho rozšlapal dav rozzuřených obrů. Bretvillské komnaty, do nichž jsem musel sestoupit aaktivovat Soumračný obelisk, se podle mapy nalézaly někde vcentru mezi závaly. Nicméně komnatami se budu zabývat později. Teď mě zaměstnávaly důležitější věci.

Hugger několikrát mocně mávl křídly, nabral výšku azačal kroužit vširokých kruzích nad branou. Vánice ustoupila. Zpoza tmavého mraku vyplul obří měsíc. Viditelnost byla vynikající.

Nokteáni mezitím vstoupili do města. Mise byla vpodstatě splněna! Došli jsme do Soumračné pevnosti aodlákali chlupatce od klanu. Snad Šorv Laoše varoval ašaman následně zvolí nejlepší možný postup. Nám nezbývalo nic jiného než se utkat snokteány ado příchodu klanu je maximálně vyčerpat.

Pronásledovatelé trnuli mezi rozvalinami hrůzou. Našlapovali nesměle, přímo bázlivě, avprackách třímali zbraně. Nebýt jednoho velkého nokteána, možná by se do města vůbec neodvážili. Vlkodlaky jsem nikde neviděl. Buď se znovu proměnili, nebo si dosud lízali rány vLedovém lese.

Řady nokteánů prořídly přibližně opadesát chlupatců. Zemřeli cestou? Ztratili se vbouři? Alespoň nějaké pozitivum…

Obří nokteán hlasitě zavyl, načež se od skupiny neochotně oddělilo několik předsunutých hlídek, které se vydaly různými směry. Čeho se tak báli? Nás? Tomu jsem se zdráhal věřit. Popravdě jsem ztoho měl špatný pocit.

Malá skupinka nokteánů se vydala knašemu úkrytu. Postupovali obezřetně, jako by kráčeli na porážku. Ostražitě se rozhlíželi na všechny strany, občas sebou trhli, akdyž spatřili podezřelý stín, ustrašeně uskakovali. K„vražednému pásmu“ jim scházelo dvacet kroků. Úplně vepředu se (skoro na všech čtyřech) hrbil vychrtlý nokteán. Vypadalo to, že před sebe strčili nejslabšího jedince, který už měl něco odbojováno, podle toho, jak byl potlučený. Scházelo mu pravé ucho ajeho bok hyzdila holá místa. Krčil čenich avdechoval mrazivý vzduch. Ještě pár kroků aucítí kouř zdoutnajícího ohně.

Vypelichanec za několik vteřin skutečně zavětřil. Nozdrami zhluboka nasál podezřelý pach, na okamžik strnul apřitlačil jediné ucho kšíji. Tlamu stesáky otočil k„našemu“ domu. Soukmenovce však varovat nestihl, protože ho prošpikovaly černé šípy kalteánů. Stejný osud záhy potkal itři zbylé průzkumníky. Zemřeli tiše arychle. Ne že bychom si tím výrazně pomohli. Špehové zdalší skupinky zahlédli těla, která zůstala ležet mezi závaly, aspustili povyk. Nad ruinami se rozléhal hrozivý řev vůdce smečky, jenž vyvolal mnohohlasé vytí. Jdeme na to…

Nemyslící nokteáni zareagovali přesně podle našich předpokladů. Úzký průchod před rozvalinami, vněmž se ukrývali kalteáni, rázem zaplnila vrčící šedá těla. Skarab se útočníkům vyřítil vústrety, vplné rychlosti narazil do masy chlupatých těl azatarasil cestu. Rozpoutal se chaos. Na nechráněná těla nokteánů pršely černé šípy asklízely krvavou úrodu.

Snažil jsem se nezůstávat pozadu anepřetržitě střílel zpraku. Před očima mi vjednom kuse blikaly systémové zprávy, jež mi sdělovaly cosi důležitého, ale neměl jsem čas je pročítat. Čekal jsem na explozi, jelikož skarabova životnost spadla do červených čísel.

Směšovač jsem naplnil před bitvou. Nový skarab bude mít pořadové číslo čtyři. Zbývalo mi dost ještěřích šupin na výrobu dvou dalších brouků.

Napadlo mě, že by nám přišlo vhod dalších třicet lučištníků na hradbách, avtom zaburácel silný výbuch. To byla pecka! Průchod zahalil sněžný prach. Uši mi zalehly do takové míry, až mi do očí vyhrkly slzy.

Jakmile se prach trochu usadil, došlo mi, jak velkou chybu jsem udělal vLedovém lese, když jsem opustil bojiště před koncem bitvy svlkodlaky. Kdybych tam počkal, mohl jsem postoupit odobrých deset úrovní naráz – ne-li ovíc.

Na bitevním poli se odehrávalo něco nepopsatelného. Průchod, vněmž se před chvílí míhalo několik desítek nokteánů, zahltily zakrvácené kusy těl. Jímala mě nevolnost apokoušely se omě mrákoty. Zvyknu si někdy na tyhle krvavé výjevy? Zhluboka jsem se nadechl apotlačil dávivý reflex. Vplicích mě pálil mrazivý vzduch, který mi vyčistil hlavu. Trochu se mi ulevilo.

„Alespoň vím, proč se vlkodlaci nevrátili,“ zašeptal jsem alehce poplácal Gavrušu po šíji.

Vůdce nokteánů skřípal zuby, načež se rozeřval, aby své druhy uklidnil, aosobně vedl na zteč další vlnu. Výbuch průchod rozšířil, takže nápor zubatých chlupáčů se nepochybně zintenzivní.

Hugger se na můj povel spustil střemhlav dolů. Netrvalo dlouho aútočníkům se do cesty postavil zbrusu nový ocelový tank, který se hrnul kvůdci. Než se obří nokteán stihl připravit na odražení útoku, hodil jsem mu na hlavu pět blech. Nokteán se rozeřval na celé kolo. Přímý zásah!

„Bav se!“ zamumlal jsem uštěpačně. „Ještě jich mám pár vzásobě.“

Gavruša vybral ostrou zatáčku avystřelil vzhůru. Vůdce vypadal příšerně. Blechy ho pokousaly na břiše, na kterém mu už vyrážely černé boláky. Ostatní nokteáni se na malé záškodníky zuřivě vrhli.

Krvežíznivě jsem se zakřenil. „Pozdě, hoši. Váš generál to má spočítané.“

Zrozvalin domu se ozývaly radostné výkřiky kalteánů. Droy ajeho muži můj výkon patřičně ocenili. Zahřálo mě to usrdce.

Černé šípy zasypaly nepřátele znovu asještě větší intenzitou. Kalteáni si uvědomili, že nic není ztraceno. Následné dění bych popsal jedním slovem – průšvih. Zdánlivě umírající vůdce se náhle rozklepal azačal se proměňovat. Napodobilo ho dvacet nokteánů. Vlkodlaci…

„Ústup!“ zařval Droy.

Dobré rozhodnutí. Průchod se po druhé explozi znovu rozšíří. Bylo načase přesunout se do sousedního domu azačít nanovo. Jenže kalteáni se přesunout nestihli.

Mí druzi ve zbrani vlkodlačího vůdce jednoduše podcenili. Zatímco jsme bránili průchod, obešla jiná skupina nokteánů, která využívala kamenné závaly asněžné závěje coby kryty, náš úkryt apřiplížila se knám zezadu. Jak se to mohlo stát? Jak to, že jsem jejich úskočný manévr nepostřehl? Aco se přihodilo sproslulým herním systémem? Podle platných aggro zákonů se knám smečka měla přihnat pouze zepředu!

Kalteáni se pustili do boje muže proti muži. Orman sKrimem sevřeli štíty avzápětí schytali první úder chlupatých tvorů. Za jejich zády se oháněl kopím Droy. Sit aHorm vystřelovali jeden šíp za druhým. Zato „legendárnímu“ Olgerdovi se roztřásla kolena asrdce mu strnulo. Droy patrně vytušil, vjakém rozpoložení se nacházím, protože zvedl hlavu azakřičel: „Zdrž je, jak nejdéle to půjde!“

Droy mě kupodivu uklidnil – jak svým hlasem, tak srozumitelným apohotovým rozkazem.

„Provedu!“

Droyův příkaz přišel vpravý včas, poněvadž nokteáni skaraba už pilně rozebírali. Zanedlouho rozvalinami otřásla mohutná exploze. Nečekal jsem, až se sněhová smršť usadí, avyrobil předposledního brouka anové hejno blech. Zatímco se vůdce potýkal snovými nepřáteli, zaměřil jsem se na pozice kalteánů. Och. Měli jsme raněné.

Přistál jsem vedle umírajícího Horma asystém mi ohlásil, že blechy odskákaly do věčných lovišť.

„Odleť!“ vykřikl Droy. „Zachraň se!“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí