Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

VASILIJ MAHANĚNKO

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

GALAKTOGON

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

PAVEL KORNĚV

POUŤ MRTVÉHO

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

MICHAEL ATAMANOV

OBRÁNCE PERIMETRU

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

TEMNÝ BYLINKÁŘ

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

OHÝBAČI REALITY

Odpočet

Vnější hrozba

Zásadní změna

Pavučina světů

Skok do neznáma *

ALEXEJ OSADČUK

MIRROR WORLD

Projekt Každodenní Rutina

Citadela

Pouť vyděděnce

Soumračný obelisk

Zakladatel

* Připravujeme

Originally published in English under the title Web of Worlds by Magic Dome Books, 2019

Copyright © Michael Atamanov 2019

Cover Art © Ivan Khivrenko 2019

English Translation © Andrew Schmitt 2019

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN ePub 978-80-7594-518-1

ISBN mobi 978-80-7594-519-8

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

ÚVOD

BOD, ZE KTERÉHO NENÍ NÁVRATU

Velitelství Omega-3, Moskva

Ministerstvo obrany Ruské federace

Malá jednací místnost

Ivan Lozovský byl nervózní, ale dělal vše pro to, aby to na něm nebylo poznat. Poprvé od doby, kdy se stal velitelem frakce Č3, ho kurátoři projektu Kupole předvolali na jednání. Přestože diplomat netušil, jaký by mohli mít ředitelé důvod k nespokojenosti, jen stěží v sobě hledal optimismus. Donutili ho odpojit se ze hry, přestože právě probíhalo důležité vyjednávání se spojeneckou německou frakcí, a vojenským vrtulníkem ho urychleně přepravili do Moskvy. Co se stalo?

Díky dlouhému příměří s nebezpečnými sousedy na severu se frakci posledních několik dní celkem dařilo. Prostředky, které by jinak byly nemilosrdně pohlceny válečnými výdaji, mohly být převedeny na vývoj a výzkum. Počet členů frakce se postupně zvyšoval a nedávno se konečně přehoupl přes dva tisíce. Přibylo několik nových uzlů a velení mělo důvod věřit, že během několika dalších dnů získá ještě další dva, ležící na jih od Žlutých hor. Ty zatím patří kentaurům, ale dohoda s jejich matriarchou Phylirou stále platí. Ta je ostatně na dobré cestě k tomu, aby se stala jedinou vládkyní spojeného kentauřího stáda čítajícího tisíce hlav.

Žádná frakce, a tedy ani Č3, se samozřejmě občas nevyhne jistým problémům a překážkám. To je u každého velkého projektu nevyhnutelné. O kolik zdrojů přišla kvůli té zbytečné válce, kterou rozpoutali Němci proti najádám? Rozpočet na výstavbu základny v Karélii byl překročen trojnásobně, protože všechny práce zpomalovala neúnavné útočící NPC. Ale k žádným zásadním přešlapům či chybám nedošlo. Skutečné pohromy, jako byly třeba Tuleněvovo přeběhnutí k Temné frakci nebo krádež krystalů získaných od miyelonianského pašeráka, už byly vyřešeny. Ten poslední incident stál Radugina místo velitele. Tak co může být na programu toho dnešního jednání?

Lozovský uklidnil rozjitřené myšlenky a vešel do známého jednacího sálu. Všiml si varování na dveřích, že bezdrátová komunikace je uvnitř blokovaná. Samotná místnost neměla žádná okna a celou jednu stěnu zabírala obří interaktivní obrazovka, která teď ukazovala celé území frakce Č3 a sousední uzly. Právě zde před pěti měsíci instruovali kurátoři Lozovského před letem do geckhského domovského světa na Shiharse. Tehdy se ve hře ohýbající realitu cítil jako naprostý nováček, ale do jeho diplomatické mise vložilo celé velitelství všechny své naděje. Předpokládalo se, že mocní geckhové se s novými vazaly podělí o své znalosti a technologie. Že lidstvu otevřou brány k dalekým vesmírným letům a zanedlouho se i mezihvězdné lety stanou každodenní rutinou podobnou jízdě metrem.

Tak to byly dost naivní představy. Oficiální verze později říkala, že diplomatická mise skončila skvělým úspěchem, protože geckhové lidem odhalili tajemství antigravitace. Problém byl, že tato verze neměla se skutečným průběhem událostí nic společného.

K osobnímu setkání s velikým a mocným vládcem, krongem Daveyesh-Pirem, totiž vůbec nedošlo. Lozovský nakonec ani nevyužil tradiční pozdrav, který s pomocí geckhského diplomata Kosty Dykhshe cvičil a zdokonaloval několik dnů. Jediného pozemšťana nahnali spolu s dalšími třemi stovkami diplomatů do velké síně panovníkova paláce. Celou audienci strávil Lozovský za zády jakéhosi vysokého geckha, přes něhož kronga ani na okamžik nespatřil.

Diplomatovi se samozřejmě ani nepodařilo předat Daveyesh-Pirovi vzácný dar. Šlo o přesnou kopii zlaté destičky ze sond mise Voyager se všemi kresbami a znaky, kterou lidstvo ve dvacátém století vyslalo do hlubokého vesmíru jako zprávu případným mimozemským nálezcům.

Proto před návratem Lozovský prodal tento drahocenný artefakt za cenu zlata, z něhož byl vyroben, a to mu vyneslo dostatek krystalů na nákup starého a několikrát opravovaného antigravu. Když s ním doletěl na Zemi, pochopil, že ho prodejce oklamal. Stroj pocházel z miyelonianské produkce, a proto nebyl kompatibilní se součástkami a náhradními díly prodávanými na geckhském kosmodromu. Antigrav přesto vyvolal neskutečný zájem u vědců, kteří díky němu pochopili principy a fyzikální zákony týkající se antigravitace. A tím v podstatě celý příběh takzvaného daru končí.

„Dobrá, schvalovací většina je přítomna, můžeme začít,“ ozval se z reproduktoru zesílený hlas a přivedl Ivana Lozovského ze vzpomínek zpět do přítomnosti. Diplomat se rozhlédl. Všechna místa byla obsazena. Vlastně se to podobalo jednáním, kterých se účastnil ještě jako Raduginův zástupce. Třicet lidí, z nichž většina má na sobě vojenskou uniformu, se tváří tvrdě a soustředěně. Jistě čekají na zprávu velitele frakce.

Vytáhl tablet, do něhož si před odletem do Moskvy zkopíroval detailní informace o frakčních záležitostech včetně stavu zásob, časového rámce dostavby důležitých budov a mapy silnic, kde vyznačil několik hrozících logistických problémů. Nechyběl ani seznam hráčů včetně jejich tříd, levelů a průměrné bojové síly. Kurátoři na posledním jednání s jeho předchůdcem Raduginem požadovali, aby vytvořil aspoň tento přibližný ukazatel. Neměl na to moc času, a proto se v tuto chvíli jednalo jen o kusé vzorce, tabulky a čísla, které se ovšem nedaly příliš snadno porovnávat. Ale jak si mohl připravit elegantnější prezentaci, když sem byl povolán takhle narychlo a dosud netušil, co po něm budou chtít?

Když začal pod stolem hledat kabel, kterým by propojil svůj tablet s projekčním systémem místnosti, generálmajor, který schůzku vedl, ho zastavil.

„To dnes není třeba, Ivane. Hlášení počká do naplánovaného termínu. Dnes nás zajímají jen odpovědi na několik otázek. A začneme hned. První otázka se týká problému s postavou majora Filipova. Jak ho chcete coby velitel frakce vyřešit?“

Lozovský poslal k této situaci hlášení už před několika dny. Vlastně se odpojil ze hry a sepsal ho hned, jak se o tom problému dozvěděl. I když podle něho nešlo ani tak o problém jako spíš o zvláštnost. Vasilij Filipov je zkušený vojenský specialista, kterého kurátoři poslali do Kupole, aby zaujal pozici stratéga. Tím chtěli vyrovnat schopnosti nového velitele Temné frakce, generála Ui-Taky. Potíže nastaly ve chvíli, kdy mu hra dala při vytváření postavy na výběr ze dvou tříd postav: rybář a bard. Před rozhodnutím se major Filipov odpojil do reálu, aby se poradil s nadřízenými. Ale hra ho už zaregistrovala jako hráče číslo 2018, takže další pokus už nepřicházel v úvahu. Jednu z těch tříd si zvolit musel.

Major se omlouval a přiznal, že miluje rybaření i zpívání u táboráku. Ostatně mezi svými kamarády byl známý jako talentovaný kytarista, který dokonce složil několik vlastních písní. Ale nejspíš ani on sám netušil, že jeho koníčky jsou natolik blízko jeho srdci, až zastínily i profesionální výcvik a celou vojenskou kariéru.

Takže se nabízely dvě možnosti: použít ho jako stratéga a přijmout postih v efektivitě, nebo navždy přijít o jednoho člena frakce. Ivan Lozovský jako velitel upřednostňoval první možnost. Stratég pracující s poloviční efektivitou je pořád lepší než vůbec žádný stratég. Lozovský samozřejmě myslel i na to, že by Filipova nechal hrát za rybáře nebo barda, ale tento nápad nechtěl zmínit sám, raději k té myšlence zkusil navést někoho z přítomných.

„Řekli mi, že major Filipov je zkušený voják. Pokud se nemýlím, účastnil se hned několika složitých bojových operací. Takového muže ve frakci nutně potřebujeme a jeho schopnosti uvítáme bez ohledu na to, jak se situace vyvine. Když dojde k nejhoršímu, můžeme se spolehnout na to, že umí používat zbraň. Z mého pohledu je jedno, jestli bude u své postavy zvyšovat level rybařením nebo hrou na kytaru, ale chápu, že bychom to měli prodiskutovat. Osobně bych dal přednost bardovi, hlavně kvůli bonusům do morálky a statistik ostatních hráčů. Rybaření se mi zdá méně vhodné, když na našem území nemáme významné řeky ani jezera a moře je nedostupné kvůli probíhající válce s najádami.“

Nastalo ticho. Světla pohasla a jasně osvětlené zůstalo jen pódium uprostřed. Lozovský věděl, že tohle se děje, když se účastníci chtějí před rozhodnutím poradit. Po chvíli promluvil generálmajor.

„Dospěli jsme k rozhodnutí. Major Filipov zůstane ve frakci Č3 s třídou postavy bard. Očekáváme, že pro něj velitelé vymyslí způsob, jak rychle získávat levely. Chceme také, aby měl některé schopnosti vhodné pro boj a pro dodávání bonusů ostatním hráčům. Strategické schopnosti budeme prozatím ignorovat. Zanedlouho pošleme dalšího kandidáta, který pozici stratéga zastane.“

To bylo smysluplné a logické rozhodnutí. Diplomat byl šťastný, že brzo dostane skutečného stratéga a nebude se muset spokojit s polovičním. Jen musí vymyslet, jak naložit s novým bardem. Nechat ho na úrovni ředitelů a jejich zástupců, nebo ho zařadit mezi obyčejné hráče? Ale na to je ještě čas. Generálmajor byl nejspíš stejného názoru, protože plynule přešel k dalšímu tématu.

„Příměří s Temnou frakcí skončilo a současně s ním i ultimátum generála Ui-Taky. Ten nový velitel na nás zatím působí jako seriózní muž, který netrousí plané výhrůžky. Jak je tedy naše frakce připravená na eskalaci dosud poklidného konfliktu?“

Ivan Lozovský se rozzářil, protože k tomuto problému měl co říct a také mohl podpořit svá slova surovými daty. Frakce Č3 dosáhla značného postupu. Po celé délce hranice s Temnou frakcí stojí souvislá řada opevnění, složená jak z nově vybudovaných, tak ze zrekonstruovaných objektů. Vzdálené a izolované posádky na východě už netrpí nedostatečným zásobováním, protože k jejich pevnostem už vedou nové silnice, a frakce má aktuálně dostatek munice, výbušnin i dalších zásob. V těch nejzranitelnějších místech vzniklo dokonce několik vrstev obranných linií se skutečnými pevnostmi a podzemními skladišti, kam se vejde dostatek zásob na to, aby obránci dokázali dlouho vzdorovat i v obklíčení.

Také spojenci jsou teď lépe připravení. Právě včera přišlo po téměř dokončené silnici vedoucí podél pobřeží šest stovek nejlepších německých vojáků z frakce Č6, kteří byli zařazeni do Východní bažiny a do Hlavního uzlu. Phylira poslala zprávu, že v případě potřeby zajistí další dva tisíce kentaurů. Ti jsou však využitelní jen k zásobování, nikoli k bojům. Dále byla uzavřena dohoda s harpyjemi, které budou zajišťovat hlídky a průzkum ze vzduchu. Do těchto nevyzpytatelných spojenců však nikdo nevkládal příliš velké naděje, protože jejich zájmy se měnily jako mraky na obloze. Pro všechny případy byla posílena obrana hranice od Karélie až po Východní bažinu. Nedávné cvičení ukázalo, že všechny jednotky mohou být v plné pohotovosti během osmnácti minut, a na těch nejnebezpečnějších místech dokonce za pouhé čtyři minuty.

S tím byli kurátoři naprosto spokojeni. Ozval se sice jeden hlas, podle kterého se válka nedá vyhrát sezením v zákopech, ale Ivan Lozovský byl na tuto trefnou poznámku připraven a pohotově odpověděl, že frakce zvažuje různé plány útoku. Vojenští experti a analytici však zatím dospěli ke stejnému názoru. Kvůli rozložení sil by naše dvě tisícovky vojáků v nejlepším případě útočily proti pěti až šesti tisícům temňáků. Proto se přímý útok rovná sebevraždě.

Nato diplomat důstojníky ujistil, že se situace začne brzy měnit, protože frakce rozvíjí nové uzly: Kentauří rovinu, Deštný prales a Tropy. A během pouhého týdne, pokud bude mít dostatek zdrojů, posune všechny tři uzly na druhou úroveň, což umožní přivést do hry dalších pět set dvacet členů. Frakce doufá především v to, že se jí podaří zvýšit úroveň uzlů Džungle a Žluté hory na třetí úroveň, což by za deset dnů zvýšilo počet hráčů o celou tisícovku. A pokud bude nadále stejným tempem pokračovat také expanze na kentauří území, je docela dobře možné, že frakce získá další dva uzly. V ideálním případě se populace během deseti až jedenácti dní takřka zdvojnásobí.

„To si Temná frakce jistě uvědomuje,“ podotkl generálmajor. „A jestli její počty nerostou rychleji než naše, můžeme během těch deseti dnů rozhodně čekat útok.“

„Pokud se na to podíváme čistě z tohoto úhlu pohledu, pak je to jisté. Ale do situace zasahují ještě další faktory, na které jste nepomyslel…“ Diplomat opatrně volil slova, protože šlo o dost nebezpečné téma, u kterého by nerad zacházel do podrobností. „V jednom hlášení jsem mluvil o našich kontaktech se skupinou Osvobození od kouzelnické tyranie. To by měla být ideologicky protikouzelnická organizace působící v paralelním světě. Ať už jsou její členové kdokoli, splnili úkol na jedničku a na pohřbu spoluvládce Thumor-Anhu La-Fina provedli ničivý útok, který zabil nebo zmrzačil velký počet truchlících. Mnoho obětí bylo z nejbližšího okruhu bývalého spoluvládce Prvního direktoriátu, byli to samí silní hráči. Část z nich patřila i k nejužšímu velení Temné frakce.“ Odmlčel se a dal kurátorům chvíli, aby se zamysleli nad tím, co právě řekl. „Již nějakou dobu víme, že Temná frakce rekrutuje většinu hráčů z Prvního direktoriátu. Toto území historicky patří vládnoucí rodině La-Fin, ze které vzešla spousta kouzelníků a spoluvládců. Takže není překvapující, že mnoho ze zabitých kouzelníků patřilo k jejich poddaným a k frakci, kterou stvořil kouzelník Thumor-Anhu La-Fin. To může znamenat, že Temná frakce je teď fakticky paralyzovaná. Její zákony umožňují obsadit vládnoucí pozice jen lidem s kouzelnickými schopnostmi, ale nejsilnější kouzelníci zemřeli nebo utrpěli vážná zranění.“

„Ale oni už nového velitele mají. A není to kouzelník!“ ozvala se pravdivá námitka.

„Generál Ui-Taka je výjimka. Za posledních osm set let je to jediný člověk bez kouzelnického nadání, který usedl na trůn. Ale ten nečekaný útok mu vytvořil hned do začátku spoustu problémů. Zemřeli tam i rádcové a asistenti, kteří mu teď ve hře nepomohou. A to není všechno. Čtyři nejsilnější direktoriáty z toho výbuchu obvinily přímo jeho a vyhlásily mu válku. Takže…“

Ivan Lozovský se potěšeně usmál a dodal, že stratéga Temné frakce natolik pohltí konflikty v reálu, že mu na hru nezbude čas.

Odpovědí mu byly pochvalné výkřiky a potlesk. Novinky o vnitřních problémech hrozivého nepřítele přijali přítomní pozitivně. Jeden z členů rady dokonce prohlásil: „Teď se Temná frakce rozpadne. Obyvatelé Prvního direktoriátu nejsou ke generálovi natolik loajální, jako byli k jeho předchůdci, a vypadá to, že ho ani moc často neuvidí.“

Ostatní však jeho optimismus nesdíleli.

„Co to vlastně znamená, Ivane?“ zeptal se jeden kurátor, který dosud neřekl ani slovo. „Sám jste řekl, že v jejich světě mohou vládnout pouze kouzelníci, ale poslední zástupce rodiny La-Fin zemřel, aniž by po sobě zanechal dědice s kouzelnickými schopnostmi. Kdo se tedy stane vládcem Prvního direktoriátu a nejmocnější postavou Temné frakce? A teď mluvíme nejen o hře, ale i o reálu!“

Panující rozruch utichl a všichni zvědavě naslouchali, co Lozovský odpoví. Když diplomat promluvil, znělo to dost stroze.

„Novým vládcem Prvního direktoriátu je gerd Gnat. Náš Kirill Ignatěv! Vnučka spoluvládce Thumor-Anhu La-Fina, princezna Minn-O La-Fin, je jeho manželkou a on sám má kouzelnické schopnosti. Podle zákonů kouzelnickokratického světa to stačí k tomu, aby se mohl stát spoluvládcem!“

Rozruch nabral ještě vyšších obrátek než před chvílí. Kurátoři mezi sebou živě diskutovali. Ale všichni okamžitě ztichli, když si všimli, že se pootevřely vstupní dveře. Rozčilený mladý důstojník vyrazil rychlým krokem přímo ke generálmajorovi. V ruce držel telefon a druhou rukou ukazoval do chodby, kde hovor nebude rušený. Generálmajor se všem omluvil a spěchal k východu.

Muselo se přihodit něco extrémně důležitého, když někoho poslali, aby přerušil tajné jednání. Ve ztichlé místnosti se občas ozvaly šeptem vyslovené dohady. Zazněly různé věci, ale jedno slovo se objevovalo velmi často. Válka. Když se generálmajor za několik minut do sálu vrátil, měl ve tváři strnulý výraz.

„Válka už vypukla. V pět hodin ráno herního času zaútočila Temná frakce na náš Deštný prales. Pod přikrývkou husté mlhy přiletělo do uzlu patnáct nepřátelských antigravů rychlého nasazení Sio-Mi-Dori a všechny přistály hned u předsunuté stráže číslo třicet čtyři. Přestože byli naši vojáci připraveni, boj netrval dlouho. Obránci padli a s nimi následně celý uzel. Útok má za následek i to, že posádka v Tropech je teď odříznutá od zbytku našeho území. A obávám se, že tím špatné zprávy ještě nekončí…“ Generálmajor si utřel pot z čela. Do hlasu mu občas pronikl špatně skrývaný tón paniky. „Současně se z geckhského trajektu vylodily nejméně tři stovky vojáků Temné frakce na ostrově, který patří Němcům. Nepřátelé na sobě měli energetické zbroje a nesli těžké zbraně. Spojence naprosto zaskočili. Nikdo z nás nečekal, že by zaútočili na vzdálený ostrov, a proto jsme prakticky všechny německé vojáky přesunuli na naše území. Ostrov padl do zajetí a temňáci tam teď zabíjejí každého Němce, který se pokusí připojit do hry nebo oživit. A to znamená…“

Lozovský si odkašlal, aby generálmajora přerušil.

„Znamená to, že jsme přišli o šest set spojenců. Frakce Č6 utrpěla vážný zásah do počtu hráčů ve hře, a proto nám nemůže zapůjčit ani jednoho člověka. Její aktuální maximum je tři sta osmdesát čtyři hráči. Bude potřebovat všechny síly, aby ubránila ty dva pobřežní uzly, které jí ještě zbývají. Mají úrovně jedna a dva.“

Diplomat byl naštvaný na sebe i na všechny ostatní. Teď, když už se to stalo, mu svitlo – jak jsme mohli být tak slepí; proč jsme jen posilovali obranu na hranicích a usnuli přitom na vavřínech? Vždyť dobře víme, že je generál Ui-Taka bezkonkurenční stratég. A právě proto poslal výsadkáře hluboko do našeho území místo toho, aby se probíjel přes minová pole a obranné pevnosti. Odřízl nám tím jedinou cestu na jih a smazal všechny naše německé posily. Stačil mu jeden krok a celá situace najednou vypadá dost bledě!

Odříznutý uzel Tropy bez podpory padne. Je tam maximálně padesát hráčů, z nichž většina jsou stavitelé. Němci bez pomoci své zbývající uzly neudrží. Hrozí jim rychlý konec. Poslat posily na jih znamená odvolat lidi ze severní hranice. To je právě ta hranice mezi námi a Temnou frakcí a nepřátelé tenhle krok očekávají. Kdybych to měl popsat v šachových termínech, nepřátelé dali naší frakci šach a hrozí nám rychlým šachmatem…

Lozovský neviděl žádné vhodné východisko. Bez ohledu na to, co udělá, nebo i když neudělá nic, problémy se ještě zhorší.

„Jak je možné, že připluli na trajektu?“ ozvalo se několik překvapených hlasů současně. „Geckhové se přece nezapojují do konfliktu mezi vazaly!“

„Ale oni se nezapojují,“ odpověděl na všechny námitky generálmajor. „Geckhský diplomat Kosta Dykhsh potvrdil jejich neutralitu. Řekl, že geckhové pouze přepravili několik lidí, kteří si plavbu zaplatili, a rovnou také připomněl, že naše frakce už několikrát trajekt použila pro převoz lidí či nákladu včetně vojáků a vojenského vybavení. Mě na tom překvapuje jenom jedna věc. Přeprava tří stovek výsadkářů s těžkými zbraněmi a dalšími zásobami vyšla nepřítele pěkně draho, za něco takového museli zaplatit přinejmenším půl milionu krystalů! Kde Temná frakce takové peníze sebrala?“

Ivan Lozovský neřekl ani slovo, jen smutně sklopil hlavu. On dobře ví, odkud nepřátelé získali půl milionu krystalů. Právě on společně s gerd Tamarou a několika dalšími důvěryhodnými hráči předal tuto sumu hráči Temné frakce jako platbu za bombový útok na pohřbu.

1. KAPITOLA

ROZHOVOR S POSÁDKOU

Po slabé půlhodince cesty přestanete vnímat hučení motorů a pak vám i ta nejmenší změna jeho intenzity přivodí malý šok. Zvuk byl utěšujícím znakem toho, že všechno funguje, jak má. Naše fregata Tolili-Ukh X úspěšně opustila pirátskou stanici Medu-Ro IV a po krátké akceleraci zamířila hyperprostorovým skokem do miyelonianského obchodního centra Kasti-Utsh III. Při odletu ze stanice na nás nikdo nečíhal ani se za námi nevydali nějací pronásledovatelé. To mi udělalo radost. Vypočítal jsem to správně, oprava a příprava lodě skončily dřív, než se flotila smečky Huňatý ohon vrátila z lovu.

Jen co pominulo hrozící nebezpečí, má obchodní partnerka Uline Tar si sundala zbroj a odešla do kajuty se slovy, abychom ji nerušili. Vím, co mou chlupatou přítelkyni trápilo. Ani jednomu z nás nezbyly žádné peníze. Všechny pokusy získat smlouvu na zásilky směřující na miyelonianskou stanici skončily tím, že se k nám potenciální klienti obrátili zády. Skoro jako bychom měli lepru! To byl přímý důsledek toho, že se ze mě stal pirát. Kapitáni dodržující pravidla se mnou a s naší lodí nechtěli mít nic společného. Uline navíc pochází ze starého klanu vesmírných obchodníků, který si během mnoha generací vydobyl skvělou pověst, a proto ji naše současná situace dost trápila. Mělo vůbec cenu doufat, že se nám podaří nějaké obchody dohodnout, když s námi žádný ze seriózních obchodníků nechtěl ani mluvit?

A kromě toho se již zcela zjevně schylovalo k válce mezi vazalskými frakcemi na planetě ležící na hranici známého vesmíru, do které se chtěl Ulinin obchodní partner aktivně zapojit. Válka vždy znamená velké výdaje. Uline už viděla Zemi i její ubohé obyvatele na vlastní oči. Ty primitivní kmeny prostě neměly nic, co by geckhské obchodnici stálo za snahu. To také přispělo k její rozladěnosti.

Ale nedá se nic dělat. Na Kasti-Utsh III musíme letět i s prázdnýma rukama. Jedním z důvodů, proč míříme právě tam, je nákup reliktských artefaktů, o nichž jsme se dozvěděli od překupnice na Medu-Ro IV. Ale mám jen mlhavou představu, odkud na ně seženeme peníze. Miyelonianská obchodní stanice je místo, kde vládne zákon a jasná pravidla, takže tam nemůžu artefakty jen tak ukrást. Kdysi sice patřily členům mého týmu, které oloupili piráti, ale od té doby prošly rukama přinejmenším tří majitelů a teď už se nedá dokázat, že byly původně naše. No nic. Vymyslím to, až tam doletíme. Třeba mě nějaký vhodný způsob napadne.

Teď nám do cíle naší cesty zbývají čtyři ummi letu, to je přibližně třiadvacet hodin pozemského času. Nemá smysl celou dobu čekat na můstku, a proto jsem předal velení Dmitrymu Zheltovovi a zamířil do prostorné místnosti na druhé palubě, kterou jsme předělali na společenskou místnost.

Nábytku je tu, pravda, pomálu. Uprostřed místnosti se vznáší jeden levitační stůl, který na místě udržují gyroskopy a antigravitační základna. Okolo něj jsme po podlaze rozložili asi desítku velkých měkkých polštářů. Dnes, když jsme konečně dokončili opravy, jsem dal posádce trochu volna. Ze staniční restaurace jsem objednal různé pochoutky, o kterých mě šéfkuchař ujistil, že jsou pro většinu ras poživatelné, a k tomu nějaké džusy a nízkoalkoholické nápoje. Ale posádka, jak jsem zjistil, se chovala nezvykle plaše a krabice ležící na levitačním stole nikdo neotevřel. Namísto toho, aby se bavili všichni společně, rozdělili se do několika skupin.

Bratři Basha a Vasha Tushihhové se stejně jako v jiných volných chvílích oddávali hře Na-Tikh-U a posunovali lodě po trojrozměrné hrací mapě. Žádné spoluhráče si ale nepřizvali. Eduard Boyko s Imranem se převlékli z bojových zbrojí do teplákovek a buď soutěžili v různých cvicích o to, kdo je nejnamakanější borec, nebo se předváděli před tajemnou mimozemskou ženou, Valeri-Urlou. Jedinou další ženskou členkou posádky byla má wayedda Minn-O La-Fin. Hádám, že nikdo nemá tak silné sebevražedné sklony, aby začal flirtovat s kapitánovou manželkou. Valeri-Urla v rohu něco šeptala svému společníkovi Dennimu Markovi. Uchýlil jsem se ke svým psionickým schopnostem a díky nim jsem zjistil, že se ani jeden z té dvojice necítí mezi piráty příliš pohodlně.

Další samostatnou skupinu tvořili miyeloniani, kteří se věnovali jakési podivné aktivitě. Ayni, Tini a Orun Va-Mart leželi na chladné kovovo-keramické podlaze se zadníma nohama a ohony schovanými pod tělem. Přední pracky natáhli před sebe, aby se jimi navzájem dotýkali, měli zavřené oči a všichni tři vydávali zvuk podobný zpěvu nebo nářku. Netuším, co je to za záhadný rituál, ale nechtěl jsem je vyrušit, protože mohl být pro miyeloniany důležitý.

Na opačné straně místnosti jsem si všiml důstojníka Avan Toie. Polehával na polštáři, který se pod jeho korpulentním tělem skoro ztrácel, a hovořil s navigátorem Ayukhem o tom, co se děje na frontě velké vesmírné války. Také to jsem zjistil jen díky svému vysokému vnímání. Válečné novinky mě zajímaly, a proto jsem přešel k nim. Od Kirsana, který zastával roli dosud nevyužitého číšníka, jsem vděčně přijal jemně alkoholický koktejl. Teprve po mně se k mechanoidovi otočili oba geckhové a velkými tlapami si od něj vzali skleničky i oni.

„Jakpak se to všechno vyvíjí?“ zeptal jsem se a napil se osvěžujícího nápoje. Oba geckhové se ke mně otočili současně.

„Geckhská základna na Un-Tesh padla, kapitáne. Ve zprávách o tom byla jen krátká zmínka. Žádné detaily jsme se nedozvěděli. Netušíme, jestli ji obsadili, nebo zničili. Neznáme ani osud geckhů, kteří tam bojovali.“

„Ayukhu, víš stejně dobře jako já, že meleyephatiani neberou žádné zajatce. To je přímo proti jejich přesvědčení!“ vyčetl zaraženému navigátorovi zasmušilý důstojník. „Nikdy se nesníží k vyměňování zajatců, i když tím připraví o život své bratry. Všechny nepřátele bez milosti popraví.“

Aha, to jsem nevěděl. Budu na to myslet. Znamená to, že nemá smysl se těm inteligentním pavoukům vzdávat, protože to tak jako tak skončí smrtí. Měli jsme neskutečné štěstí, že se nám podařilo z Un-Tesh odletět včas!

„Takže jsme si prakticky vyměnili systémy,“ pokračoval Avan Toi zamyšleně. „Geckhové zabrali meleyephatianskou základnu Ursa-II-II a nepřátelé porazili tu naši na Un-Tesh. Jen se nad tím zamyslete! Bylo zničeno tolik lodí, zemřela spousta vojáků, z nichž někteří se už neoživí, ale politická situace se ani trochu nezměnila. Proto se ptám, za co vlastně bojujeme? Komu tato válka pomůže?“

„Jako by to někdo z nás věděl! Ale hádám, že z toho celkem významně těží miyeloniani,“ ukázal Ayukh velkou tlapou s drápy na tři chlupaté členy posádky, kteří stále seděli se zavřenýma očima a zpívali. „Leng Keetsie-Myau, ta jejich milovaná velitelka flotily, čekala, až se do sebe geckhové a meleyephatiani pustí, a potom bez potíží obsadila dva meleyephatianské systémy.“

„Ale prosím tě! Odepisuješ geckhy moc brzo,“ prohlásil jsem a snažil se přitom zahrát na jejich patriotickou strunu, abych vrátil téma rozhovoru zpět k vesmírné politice. „To si vážně myslíš, že tam kung Waid Shishish nepošle posily ze středových systémů? Čeká tam přece jediná flotila, která je po boji dost poničená.“

„No…“ Avan Toi šeptal. „O tom jsem se doslechl jakési povídačky. Prý kung Waid Shishish přemohl svou hrdost a poprosil hlavní systém o posily pro svoji Třetí útočnou flotilu.“

Postupně k nám začali přicházet další členové posádky. Vasha s Bashou dohráli, přitáhli si polštáře a posadili se hned vedle nás, ale do diskuze se nezapojili. Odmítli nápoje, které jim Kirsan nabídl, avšak otevřeli krabici s jídlem a nabídli ostatním. Já si vzal špíz z neznámých modrých koulí, ze kterých kapala sladká šťáva. Nebylo to exotické ovoce nebo bobule, jak by se mohlo zdát, ale… vlastně nevím, co to bylo. Netuším ani, jestli to mělo rostlinný, nebo živočišný původ. Přesto mi to moc chutnalo, a tak jsem se natáhl pro druhou špejli.

Mezitím dorazili i oba atleti, stále ještě zabraní do hovoru o proteinových dietách. Imran ani Eduard nepili alkohol, ale džusem a jídlem nepohrdli. Hned za nimi se objevila Minn-O La-Fin. Nejdříve se rozhlédla, ale nenašla žádné volné polštáře, a tak si sedla na můj. Vůbec se nestyděla mě při tom jemně odstrčit. Jasně že jsem nic nenamítl a posunul jsem se. Princezna se postupně vracela k normálnímu životu po tom, co v reálu utrpěla všechna ta fyzická a psychická traumata. To mě potěšilo. Konečně se z ní zase stávala ta Minn-O, kterou jsem kdysi znal. Ta hrdá, sebevědomá žena, zvyklá mít v jakémkoli týmu výsadní postavení.

Úspěšná kontrola vnímání.

„Hej, to bylo moje!“ Před minutou jsem si všiml, jak z levitačního stolu najednou zmizel jeden špíz. A teď jsem s tím svým nedojedeným uhnul v poslední chvíli. Čelisti rychlého a bezohledného lupiče klaply naprázdno. Rychle jsem Sestřičku plácl dlaní po čenichu, což ji dost zarazilo, protože si myslela, že ji nikdo nevidí. Rozzlobilo ji to, zviditelnila se a s mrskajícím ohonem si odběhla k paničce postěžovat, jakého mají nenažraného kapitána. Nebezpečnou šelmu jsem si prohlédl i zezadu. Velký panter vážil přinejmenším dvě stě kilo, měl stříbřitě bílou srst. Dokáže se zneviditelnit a nepochybně také zabíjet jediným švihem pracky, ale přesto jsem ze Sestřičky necítil žádné hrozící nebezpečí. Pro ni jsme teď všichni členy jedné smečky, a proto mi nesmí ublížit. To je ale chytrá kočka!

Geckhská konverzace o válce proti meleyephatianům se postupně přesunula směrem ke spojencům. Hovořilo se o kleopianech, estétech, lidech a jarzích… Dosud jsem slyšel jen o polovině ras, které teď Ayukh postupně vyjmenoval. A když začal mluvit o spojencích meleyephatianů, byl jsem už úplně mimo. Zmínil jakési krystalidy, psiony, dharky, antity, tailaxany, dendridy… Počkat, tailaxany? Tailaxani patří k meleyephatianským vazalům? Ale vždyť je máme na palubě!

Valeri-Urla přestala mluvit s Dennim a zvedla ke mně velké oči, jako by vycítila, že na ni právě myslím. Ty oči by se hodily spíš nočnímu tvorovi než člověku. Požádal jsem ji, aby přišla k nám, a ona poslechla, ale doprovodil ji i Denni Marko, jehož systém označil jako člena Gilvarova syndikátu. No, to vůbec nevadí. Nabídl jsem jí krabičku se šťavnatými modrými koulemi, které se její mazlíček pokusil ukrást, a požádal ji i Denniho, aby mi o sobě něco pověděli.

„A proč ty něco takového chtít, Gnat?“ zeptal se jako vždy mrzutý Denni, jehož geckhština se nijak nezlepšila. „My tvůj tým, ano. My dělat, co přikážeš, ano. To víc než dost.“

Neurčitě jsem pokrčil rameny. Jak vysvětlit, že mě zajímají fakta o cizích lidských frakcích?

„Na celé fregatě je nás jenom patnáct včetně mě. To je dost nízké číslo. Jako kapitán chci, aby se můj tým semkl. Chci, abychom si navzájem rozuměli, věřili si a pomáhali jeden druhému. Rád bych, aby nás vázalo něco víc než jen formální pracovní společenství. Nemusí z nás být jedna velká rodina, to by už bylo trochu moc, ale přesto chci, abychom se jeden vůči druhému nechovali jako cizinci.“

Psionismus zvýšen na úroveň 73.

Jinak než malým kouzlem by se mi to asi nepodařilo, některým členům posádky by se bez toho informace do hlavy nedostala. Ale dosáhl jsem toho, co jsem měl v úmyslu, a na tom jediném záleželo.

„No dobrá, proč vlastně my nemluvit?“ Denni zanechal idiotského odporování a skočil pro dva polštáře. I s Valeri-Urlou se na ně posadili a on začal mluvit. Ještě předtím jsem požádal Kirsana, aby mu podal překladač, a doufal jsem, že to svalovce neurazí. Díky tomu totiž bodyguardova řeč zněla normálně a pochopitelně.

„Jsem Denni Marko. Narozen na Farunji, největší planetě Gilvarova syndikátu. Na té planetě jsem absolvoval vojenskou školu. Bojoval jsem v Deváté válce syndikátů a po zranění mě se ctí vyřadili z armády. Pak jsem dlouhou dobu pracoval pro Karanténní službu. Měli jsme za úkol zajistit původní planetu Zéta-Sekáč před černým trhem, otrokáři a lovci odměn. Právě tam jsem se setkal s Valeri-Urlou. Nejdřív se objevila na seznamu Karanténní služby jako neoprávněný návštěvník,“ řekl a ukázal na společnici. „Stačil jeden pohled a bylo mi jasné, že pochází z Tailaxu. A Tailax přitom leží sto parseků od Zéta-Sekáč. Navíc má Valeri-Urla podivné schopnosti, opravdu neobvyklé. Nedělá jí problém pohybovat se mezi smrtícími zvířaty, vyléčit nebezpečné tvory, a dokonce na nich vyletět až do oblak. Ale především tehdy měla u sebe blaster. A to na primitivní planetě, kde byla výkřikem nejmodernější techniky i bronzová dýka.“

Valeri-Urla se vesele zasmála, znělo to jako zvonění stříbrných zvonků.

„Neměla jsem nejmenší tušení, že mě sledují z orbity a že si o mně myslí, jak jsem podivná. Prostě jsem jen žila, lovila a přežívala, jak nejlépe to šlo. Unesli mě otrokáři, ale utekla jsem, a od létajících lidí jsem si vzala zbraně. Pak se z oblohy snesla raketa a lidé uvnitř sebrali sestru i mě na zkoumání. Ale to, co objevili, je pravděpodobně zklamalo.“

„Ano, to je pravda,“ potvrdil její slova Denni. „Vše, kvůli čemu jsme ji pokládali za nezvyklého člověka, mělo naprosto jednoduché vysvětlení. Matka Valeri-Urly byla tailaxanka, přiletěla na tu divokou planetu se skupinou misionářů. Otec byl domorodec, který matku unesl, ale v době, kdy jsme Valeri-Urlu našli, byl už dávno mrtvý a místo, kde probíhal černý trh a obchod s otroky, bylo opuštěné. Blaster jsme jí vzali a zjistili jsme, že ona sama má psionické schopnosti. Nic víc. Karanténní služba se od té chvíle o Valeri-Urlu a její rodinu přestala zajímat. Pomohli jsme její matce a mladší sestře s návratem na Tailax, ale Valeri-Urla se rozhodla zůstat na své domovské planetě. Tehdy jsme ji přestali sledovat. O půl roku později jsem se dozvěděl, že ji obvinili z vraždy a chtějí ji popravit. Do případu jsem se vložil a díky své autoritě zaměstnance Karanténní služby se mi podařilo přesunout její pŕípad k tailaxskému soudu.“

„Urla znamená lovec,“ prohodila Valeri-Urla klidným tónem. Jako by ani nemluvila o sobě. „Lovci nemají právo zabít člověka, takový čin se trestá smrtí. Já jsem zákon porušila tím, že jsem poštvala Sestřičku proti nějakému úchylovi, který mě pronásledoval a chtěl mě znásilnit. Denni mě zachránil od šibenice a na vesmírné lodi dovezl na Tailax. Tam mě odsoudili na tři roky s tím, že svůj trest strávím ve hře ohýbající realitu. Požádala jsem, aby Sestřičku umístili do kapsle pro virtuální realitu se mnou. Stejně by ode mě nikdy neodešla. S Dennim jsem se setkala v herní projekci Tailaxu a od té chvíle cestujeme společně.“

Takže u nich je hra formou trestu pro zločince? A proč mě to vlastně překvapuje? Vždyť i mně nabídli pobyt v Kupoli jako alternativu k vězení. Všechny ty informace byly moc zajímavé, ale teď mi šlo především o Tailax a Gilvarův syndikát. Zeptal jsem se tedy na jejich frakce. Denni mi odpověděl, ale upozornil mě, že je jen obyčejný člen a moc toho neví.

„Gilvarův syndikát je společenství osmi hustě obydlených a rozvinutých lidských planet. Ve hře jsme vazaly meleyephatianů. O Tailaxu vím ještě méně. Ve hře i v reálu je to hodně uzavřená společnost.“

„A také hodně rozvinutá společnost, které vládnou náboženské figury,“ pokračovala Valeri-Urla. „Jsou také součástí meleyephatianské hordy, ale fungují jako téměř nezávislý stát, jehož politika se vždy neslučuje s názorem vládců. Tailax je mezi lidskými frakcemi považován za nejrozvinutější ze všech, pokud jde o mikroelektroniku a aplikovaný psionismus. Cizinec se tam dostane jen velmi složitě, protože na Tailaxu nebude vítán. Stejně tak nedovolují vlastním lidem vycestovat. Každý občan má v těle šikovně schované mikročipy. A těch je tolik, že i kdyby se snažil, nikdy nevytáhne všechny. Tailaxská rozvědka je používá k tomu, aby měla o svých občanech neustálý přehled bez ohledu na to, kde se právě nacházejí. Díky čipům sbírají i informace ze hry a občas používají bolestivé šoky nebo příkazy, aby upravili mé chování, když se jim něco nelíbí. Obyčejně je nezajímá, kde jsem a co dělám, ale nedávno mi přikázali, abych se dostala na fregatu naslouchače Gnata. Něčím jsi tailaxany zaujal, kapitáne.“

„Řekli ti, abys nás špehovala, a ty nám to tak otevřeně řekneš?“ namítl Eduard.

I přes naštvaný a odsuzovačný tón vesmírného mariňáka zachovala Valeri-Urla naprostý klid:

„Jsme v hyperprostorovém skoku. Není tu žádný signál, a proto naši konverzaci nikdo nemůže sledovat. Myslela jsem si, že vám o tom raději řeknu, když je k tomu vhodná příležitost, a nebudu čekat, až si to gerd Gnat přečte v mé mysli.“

Spustil jsem skenování, přiblížil pohled a s překvapením jsem zjistil, že Valeri-Urla mluví pravdu. V těle paní zvěře jsem uviděl přinejmenším osm miniaturních předmětů. Dva měla v hlavě, přičemž jeden byl hodně hluboko v mozku. Další tři v krku, jeden v levém rameni, jeden v pravé plíci a další v srdci. Ta milimetrová kapslička se tiskla ke stěně pravé komory a kdykoli jí mohla zastavit život. Nejspíš to byla malá nálož, kterou ovládali její dozorci, čímž garantovali, že zůstane loajální a poslušná. Valeri-Urla měla implantáty jistě i v dalších částech těla, ale tam jsem se nedíval, protože jsem to už pochopil. A co třeba…

„Valeri-Urlo, znamená to, že tě můžu využít k rychlé komunikaci s Tailaxem? To může být dost důležité! Imrane, odpoj se ze hry a řekni o tom ředitelům. Ti už dlouho hledají způsoby, jak se ve vesmíru spojit s dalšími lidskými frakcemi. Možná jsme právě jeden objevili.“

Dagestánec ani neodešel do své kajuty, jen se posadil na zem a ztuhl, když jeho mysl opustila herní tělo. My pokračovali v rozhovoru. V rychlosti jsem celé posádce přednesl krátký sumář mé minulosti a představil zbytek posádky. Pak se konečně zapojili i miyeloniani. Když skončili s tím svým rituálem, hned se vrhli na dobroty a alkohol. Z kajuty vyšla i Uline Tar, které už asi začala chybět společnost ostatních.

Najednou se Imranovo tělo probralo k životu a atlet se postavil na nohy. Vypadal dost sklesle.

„Tak co, řekl jsi to Lozovskému?“ zeptal jsem se, ale gladiátor mě vůbec nevnímal.

Těžce si povzdechl, pořádně se nadechl a pronesl:

„Když jsem se objevil v Kupoli, nikde jsem nikoho neviděl. Všude jen vřískala siréna a přehrávala se nahraná zpráva od Alexandra Antipova. Říkal, že na nás zaútočila Temná frakce, a vyhlásil okamžitou bojovou pohotovost. Je tu válka!“

2. KAPITOLA

NEVÍTANÁ POHOSTINNOST

Ta novinka znamená především to, že nemůžeme ani pomýšlet na delší pobyt ve stanici Kasti-Utsh III. Vypočítáme nové souřadnice avektory pro hyperprostorový skok směrem kZemi, dobijeme energii, bude-li to třeba, ahned zamíříme kfrakci Č3! Vopačném případě se kapitán Gnat se třetinou posádky odpojí ze hry auž nikdy se nepřipojí zpátky. To by znamenalo problémy ipro ostatní vtýmu, protože nikdo znich nemá potřebné schopnosti kpilotování fregaty. Navíc já jsem spoustu lodních systému ovládal myšlenkami.

Nikdo zposádky proti tomuto plánu nic nenamítal. Uline Tar možná měla jiný názor, ale nechala si ho pro sebe. Minn-Omi hned oznámila, že po našem sňatku asmrti jejího dědečka už ji sjejí bývalou frakcí nic nespojuje. Tušila, že ve svém nepřátelském kouzelnickém světě teď přežívá jen díky svému manželovi skouzelnickými schopnostmi. Byla trnem voku mnoha bezcitným pijavicím, které už slintaly nad bohatstvím rodiny La-Fin, abeze mě by nejspíš brzy zemřela při nějaké takzvané nehodě. Zjejího tónu jsem vnímal neskrývaný strach aujistil jsem ji, že se mnou může počítat. Nedovolím, aby frakce Č3 padla, avšak princeznu rozhodně nebudu nutit kboji proti jejím bývalým poddaným. Víc mi vyhovovalo, že Minn-Odo bojů nezasáhne anevyzradí nepřátelům naše plány.

Přestože jsme měli skoro celý den, než se situace skutečně vyhrotí, večírek jsme ukončili. Stejně nás přešla nálada. Všichni jen dopili adojedli otevřené krabičky sjídlem apak odešli buď do svých kajut, nebo za pracovními povinnostmi. Miyeloniani se odpojili do reálného světa.

Přivolal jsem ksobě bílého Kirsana, kterého jsem pokládal za nejzkušenějšího ze tří mechaniků, akonečně jsem mu předal svůj eliminátor. Dosud jsme neměli na úpravu zbraně materiál nebo čas, avlastně ani důvod ji vylepšovat. Dokázala prostřelit jakoukoli zeď aroztrhat nepřátele na kousky. Ale teď jsem považoval za důležité zvýšit její přesnost, protože jsem sní nedokázal zasáhnout kohokoli, kdo byl ode mě dál než deset metrů. Avůbec by neuškodilo zvýšit kapacitu baterie nebo přidat aspoň speciální mód střelby, která nespotřebuje tolik energie. Plně nabitá nukleární baterie totiž vydrží maximálně třicet výstřelů, ajelikož jsem měl už jen jednu poslední, byl jsem ztoho celkem nervózní. Sehnat náhradní baterie je vždycky velký problém, na trhu jich je minimum anejsou kdispozici na všech stanicích. Navíc stojí strašně moc peněz. Nejsem žádný Krésus, který si razil své vlastní mince, nebo hrabě Monte Christo. Nemůžu používat zbraně, ukterých každý výstřel vyjde na dvě stě krystalů.

„Ideální by bylo, kdybys zaměnil nukleární baterii za něco, co můžeme dobít lodními systémy,“ snil jsem aKirsan mě přitom pozoroval malinkatýma členitýma očima. Pak mával mnoha končetinami, aby mi naznačil, jak dlouho to bude trvat, asoučasně se snažil říct: „To bude docela fuška, kapitáne, ale udělám, co bude vmých silách.“

Velká kovová stonožka schovala cennou zbraň do otvoru ve své hrudi ahbitě odcupitala do skladu náhradních součástek. Ještě nikdy jsem si nevšiml, že opravárenští roboti mají hruď súložným prostorem. Okamžitě mě napadlo, že by se tam bez problému vešly tři elektromagnetické výbušniny. Malé ahbité stonožky se dostanou ido těch nejnepřístupnějších míst včetně údržbářské komory za hyperprostorovými motory. Otvor vtěle bílého Kirsana byl prázdný, než tam vložil eliminátor, ale když jsem spustil skener, ukázalo se, že jeho dva kolegové uvnitř sebe něco skrývají. Byly to kovové předměty, avšak víc detailů jsem nezjistil. Na tohle musím co nejdříve přijít.

Aproč to odkládat, když je můžu zkontrolovat hned? Pustil jsem si přenos zbezpečnostních kamer aspatřil, že jeden znich zrovna pokládá kousky zničeného bojového dronu reliktů na podlahuprázdné místnosti. Procházel se mezi nimi, jednotlivé díly zvedal asoustředěně si je prohlížel. Oprava malého dronu bude neskutečně složitá, raději tím Kirsana nebudu rozptylovat.

Třetí stonožka rychle otáčela neznámým předmětem vpředních končetinách, až se to podobalo snaze vyřešit Rubikovu kostku. Po chvíli jsem překvapeně zjistil, že tím předmětem je posilovač signálu do Pyramidy. Ten už však neměl tvar disku jako dříve, teď to byla detailně zpracovaná konstrukce připomínající trojrozměrnou vločku. Ano, to bude ono. Mechanikům jsem svůj artefakt předal, aby zněj odstranili omezení rasy, atento šikula nejspíš přišel na to, že předmět se dá rozložit.

Převzal jsem od Dmitryho Zheltova velení na můstku apilotovi jsem dal volno. Během hyperprostorového skoku ovládá loď autopilot, takže tu stejně nebylo nic na práci. Pokud se nestane něco nečekaného, strávím tu nudnou směnu odélce jedné apůl ummi, než mě vystřídá Ayukh. To samozřejmě neznamená, že tady budu osm hodin jen tak sedět. Ten čas se dá využít ke zvyšování schopností. Mám na mysli především ty, které jsou spojené spsionismem aovládáním strojů. Kdy jindy se mi nabídne tak vhodná příležitost cvičit si ovládání jednotlivých systémů fregaty? Celá posádka odpočívá, takže si toho nikdo ani nevšimne. Amožná budu mít chvilku, abych zapracoval také na astrolingvistice. Jistě, reliktským glyfům rozumím čím dál víc, ale některé zprávy znaslouchačské zbroje stále nedokážu dešifrovat.

Tak jak na tom ten můj malý Gnat vlastně je? Na co se mám zaměřit jako první? Otevřel jsem tabulku se statistikami.

Nejvíc mi zaostávají střelecké schopnosti. Není vůbec vtipné, že mám pušku na úrovni 51, ostrostřelce na úrovni 34 apostavu na levelu 74. Za standardní se považuje, když hlavní bojové schopnosti jedenapůlkrát převyšují level postavy, jak jsem se dozvěděl od chlapů zPrvní legie. Ještě víc klopýtalo cílení, ato přestože odhalování aoznačování cílů, na které střílejí ostatní, byla má jediná efektivní metoda boje na dálku. Mohl bych se vymlouvat na to, že jsem změnil třídu postavy – naslouchač je spíš kouzelník schopný ovládat stroje než klasický střelec či průzkumník. Ale to nijak nezmění fakt, že jsem už delší dobu nebyl na střelnici.

Psionické schopnosti na tom byly oněco lépe, ale také nedosahovaly jedenapůlnásobku levelu postavy, takže izde mě čeká spousta práce.

Přesto jsem začal se skenováním. Myšlenkou jsem vyslal příkaz, kterým aktivoval lodní skenery, avyžádal jsem si kompletní obraz všeho, co se nachází okolo mé fregaty. Netušil jsem, jestli při skoku hyperprostorem vůbec něco oskenuju či zda skenery fungují právě takhle, ale myšlenkový rozkaz zafungoval. Počítač se na delší dobu zasekl asnažil se interpretovat nezvyklý výsledek. Pak se na displeji objevily dlouhé paralelní pásy acosi podivného. Rychle se vzdalující světelný bod! Ochvilku později se objevila slova vgeckhštině.

Gravitační anomálie.

Třída: SA-113/FF

Najednou se mi strachem aneblahou předtuchou sevřel hrudník. Hrozí mi vážné nebezpečí! Ucítil jsem ostré bodnutí, jako by se mi do srdce zapíchla jehla, apár sekund jsem měl pocit, že na mě ze všech stran tlačí obrovský svěrák. Pocit však zvolna ustoupil ajá zůstal sedět vsedačce pilota asvytřeštěnýma očima si četl celou řadu systémových zpráv. Lodi se pravděpodobně něco přihodilo.

Gravitační skener.

Stav: mimo provoz

Krátkovlnný radar.

Stav: mimo provoz

Neutrinový skener.

Stav: mimo provoz

Současně stím přišla spousta zpráv ozměnách vGnatových statistikách.

Skenování zvýšeno na úroveň 36.

Skenování zvýšeno na úroveň 37.

Elektronika zvýšena na úroveň 62.

Vnímání nebezpečí zvýšeno na úroveň 49.

Ovládání strojů zvýšeno na úroveň 67.

Postoupil jste na level 75.

Získal jste 3 volné body schopností.

Kdybych to přirovnal krybaření, vypadala by ta situace asi tak, že se mi podařilo chytit zvlášť divokou obrovskou rybu, která mnou zacloumala, přetrhla vlasec aodplavala isháčkem do hlubin. Co se to vlastně přihodilo? Chvilku jsem počkal arozhodl se nevyvolávat poplach. Místo toho jsem jen přivolal Ayukha aDmitryho Zheltova. Ale jako první na můstek přiběhla Minn-Oahned ode dveří na mě vystrašeně zavolala:

„Co se stalo, Gnate? Spala jsem anajednou jako by mě někdo polil ledovou vodou. Myslela jsem, že je to jen sen, ale vnímání nebezpečí se mi zvýšilo odva body!“

Navigátor Ayukh ji odsunul zcesty, protáhl se kolem ní dveřmi arychle přistoupil kovládacímu panelu. Byl celý rozcuchaný, asi také spal. Po něm dorazil Dmitry aznějakého důvodu iUline Tar. Ukázal jsem jim na displej se zprávami onefunkčních systémech arychle jim vysvětlil, jak se to přihodilo.

Chlupatý šedý navigátor se zamyšleně poškrábal na nose.

„Já tomu nerozumím, gerde Gnate. Proč jsi spouštěl sken při skoku hyperprostorem? Vždyť letíme nadsvětelnou rychlostí. Paprsek skeneru má rychlost světla. Nestihne se odrazit od cíle avrátit se knám, to si přece dokáže spočítat každý školák.“

Přišlo mi, že jsem vjeho očích jako kapitán dost klesl. Místo odpovědi jsem jen nejistě pokrčil rameny apak jsem to samé naznačil vgeckhském způsobu: ohrnul jsem spodní ret azakoulel očima. Můžu na svou obranu vůbec něco říct? Že jsem netušil, jak je zbytečné použít skener vhyperskoku? Ale ono to zafungovalo!

Gravitační anomálie.

Třída: SA-113/FF

„Ayukhu, dalo by se zjistit, odkud ta anomálie vyletěla akam teď míří?“

Table of Contents

ÚVOD

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA