Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

Vasilij Mahaněnko

Cesta šamana

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

Galaktogon

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

Pavel Korněv

Pouť mrtvého

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

Michael Atamanov

Obránce perimetru

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

Temný bylinkář

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

Ohýbači reality

Odpočet

Vnější hrozba

Zásadní změna

Pavučina světů *

Skok do neznáma *

Alexej Osadčuk

Mirror World

Projekt Každodenní Rutina

Citadela

Pouť vyděděnce

Soumračný obelisk

Zakladatel

* Připravujeme

Originally published in English under the title The Founder by Magic Dome Books, 2022

Copyright © Alexey Osadchuk 2022

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2022

English Translation © Irene and Neil P. Woodhead 2022

Czech Translation © Jan Benda

ISBN ePub 978-80-7594-520-4

ISBN mobi 978-80-7594-521-1

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Kapitola první

Dovolená skončila. Téměř měsíční rehabilitace uběhla jako jediný den.

Seděl jsem v autobusu, který mě a několik ostatních hráčů odvážel na letiště, z něhož nám za tři hodiny odlétalo letadlo. Vracel jsem se zpátky „do práce“.

Loučil jsem se s mrazivým Berlínem přikrytým ponurými mračny, jehož ulice bičovaly kapky studeného deště hnané štiplavým větrem. Zíral jsem z okna a pozoroval ubíhající stromy, domy a chodce, kteří prchali z dosahu rozběsněných živlů.

„To je nečas,“ zamumlal jsem si pod vousy.

„To mi povídej,“ ušklíbl se Serjoža. Ze vzhledu mého náhodného spolucestujícího jsem usoudil, že posledních pár dnů strávil v berlínských putykách.

„Ale ne! Zase ten kretén!“ zvolal kdosi z předního sedadla.

Líně jsem pohlédl na řadu billboardů lemujících silnici. No jo. Nespokojenec narážel na rozměrný plakát, z něhož se vesele zubil Romulus s půllitrem piva v ruce. Ano, ten Romulus z klanu Ocelových košil, jednička v hodnoticím žebříčku Mirror Worldu.

Během posledních měsíců se ve světě udály zajímavé změny. V oblasti reklamního byznysu se objevila nová tržní mezera, kterou záhy (zcela logicky) zaplnili hráči z Glasshousu – ne skuteční lidé, nýbrž jejich herní postavy. Sportovci a herci z Hollywoodu ustoupili do pozadí a přenechali své místo špičkovým hráčům, kteří se momentálně vyhřívali na výsluní popularity.

Korporace Reflex Group investovala do propagace svého produktu horentní sumy. Prvotřídní hráči v brnění usazení v sedle jezdeckých zvířat na nás koukali odevšad: z triček, hrnků, odznáčků i kšiltovek. Christina našla figurku jednoho hráče z „první desítky“ dokonce i v dětském menu z McDucku, a nechala se slyšet, že se zanedlouho bude prodávat i podobizna mé maličkosti, Gavruši a Šibala. Tenkrát jsme se jejímu vtipu smáli, jenže pak na mě Světlana celý večer vrhala zamyšlené pohledy. V tu ránu mi bylo jasné, že něco kuje, a uvažoval jsem, zda své plány předestřela Ruslanovi.

Jednoho dne jsem je přistihl, jak spolu živě diskutují po Skypu. Oba měli na stole hromadu papírů, kalkulačky a další kancelářské potřeby. Když jsem se zeptal, co to spolu pečou, ubezpečili mě, že mi zakrátko předloží k posouzení a schválení plán, na jehož základě se „z nás stanou milionáři“. Poté mě vyzvali, abych se prozatím nerozptyloval maličkostmi a raději se soustředil na nejdůležitější úkol: stát se největším drsňákem v celém Glasshousu a při tom se vynasnažit nakřečkovat maximální množství kořisti. Zasmáli jsme se, nicméně vzápětí jsem ty dva oportunisty varoval, aby bez mého vědomí nic nepodnikali. Nato mi oba jako na povel zasalutovali a pokračovali v přerušené debatě.

Ze vzpomínání mě vytrhl tichý hlas Serjoži, který reagoval na křiklouna z první řady:

„Závistivec. Kdyby společnost nabídla reklamní smlouvu jemu, byl by šťastný jako blecha. Já bych teda skákal radostí. To už je pořádnej bakšiš! Ale s našima úrovněma a hodnocením jsme jim ukradený! Člověk se musí prodrat na vrchol, přinejmenšim mezi první pětistovku. Nebo mít větší charisma, jako ten týpek na lítajícím zvířeti.“

Serjožova poslední věta mě překvapila. Měl jsem co dělat, abych si zachoval chladnou tvář. Z povinnosti jsem souhlasně zabručel.

„Máš recht,“ vmísil se do diskuze Andrej, který seděl za námi a prostrčil svůj úzký, pihovatý obličej do mezery mezi sedačkami. „Všecky televizní kanály a poutače nám furt cpou ty samý ksichty kopálistů a herců! Ať taky nechaj vyniknout hráče. Aspoň bude nějaká změna.“

„Podle mýho je tohle pouhej začátek,“ přisadil si Serjoža mnohoznačně. „Majitelé Glasshousu to brzo rozjedou ve velkým stylu. Počkejte a uvidíte. Zrovna předevčírem jsem byl s chlapama v centru Berlína. Zašli jsme do hospody na jedno.“

S Andrejem jsme se současně zasmáli. Serjoža nebral naše úšklebky na vědomí a pokračoval:

„Samo sebou nám do pracek hned vrazili nápojovej lístek. A co byste řekli? Pročítal jsem ho a najednou – bim ho!“

„Uviděls ceny a seklo to s tebou?“ rozřehtal se Andrej.

„Ne!“ odsekl Serjoža, načež si těžce povzdechl. „Málem jo… ale o to nejde. Kdybyste viděli ty názvy! Duhovej gnóm! Černej trpaslík! Elfský pšeničný! A tucet dalších! Co vy na to? Řek sem si o jídelák a najednou čumim na Beraní bok po mellenvillsku, Zelenej pudink táty Gruda a tak dál. Už chápete, o čem mluvim?“

„Čemu se divíš?“ pokrčil rameny Andrej. „Dneska servírujou jídlo a pití z Glasshousu v každý lepší restauraci. A obojí chutná stejně jako ve hře. Dalo se to čekat. A to ještě nic není. Na netu psali, že se bude natáčet seriál založenej na motivech Mirror Worldu.“

Serjoža s Andrejem se dál bavili o všelijakých novinkách, které korporace uvedla na trh. Poslouchal jsem jejich rozhovor na půl ucha. Pivo, trička, hračky, seriály… Něco mi však říkalo, že vidíme pouhou špičku ledovce ponořeného v hlubinách. Ovšem ani řečená špička nebyla bezvýznamná.

Vyjma rozličných reklamních předmětů vlastnila Reflex Group minimálně jednu leteckou společnost, síť čerpacích stanic a přes deset klinik (včetně té, na níž operovali Christinu) a výzkumných laboratoří. Dále rehabilitační středisko, do kterého mě poslal Dmitrij, a japonskou laboratoř, v níž vědci vypěstovali Christinino srdce. Po několika hodinách strávených u počítače jsem zjistil, že majitelé Mirror Worldu investují rovněž do rozvoje moderní medicíny a farmakologie. Činili se i v oblasti zdravotnického vybavení. Důkazy o jejich přítomnosti byly zkrátka všude: IT technologie, vesmírné programy, alternativní zdroje energie.

Nejnovější modul, který jsem v současnosti používal, byl mnohem modernější než moduly ve veřejných komplexech. Po dlouhém ponoru jsem se sice prvních pár dnů nacházel téměř ve vegetativním stavu, ale zotavoval jsem se překvapivě rychle. Navíc se mi zdálo, že navzdory dlouhému pobytu ve hře je mé tělo v lepší kondici než před ponorem. Ba co víc: kontrola u oftalmologa prokázala, že se mi zlepšil zrak. I Christinin zdravotní stav se po provedené transplantaci zlepšoval ohromným tempem, a to zásluhou nejnovějších preparátů a medikamentů z farmakologické laboratoře Samura, jež (jaká náhoda) spadala pod Reflex Group.

S ohledem na vše zmíněné vyvstávala legitimní otázka: jaký je skutečný záměr, který stál za vytvořením Mirror Worldu? Dát lidem hru, nebo vytvořit jakési testovací pole pro převratné technologie? Platí-li druhý případ, nedokážu si představit pocity lidí, kteří uléhali do prvních modulů. Vždyť se vlastně jednalo o betatestery…? Mimochodem, na webu jsem o nich nenašel jedinou zmínku.

Když tedy lidé nakousli téma reklamy a glasshouseských piv, docela jsem se jejich komentáři bavil. Veškerý humbuk okolo hodnocení a špičkových hráčů byl totiž obyčejné pozlátko.

Serjožův následující výrok jsem jen odkýval a ostentativně zívl. Klidně se bavte a já si zatím schrupnu. Jakmile si spolucestující všimli, že mám zavřené oči, dohadovali se tlumenými hlasy.

Nebyl jsem v pozici, abych si lámal hlavu s investicemi multimiliardové korporace, jejíž činnost zachránila život mé dcery. Služby novodobých Mesiášů si kvůli ceně sice nemohl dovolit každý, ale pokud jde o mě, udělám cokoli, abych svou holčičku udržel naživu.

Vzpomněl jsem si na své holky a blaženě se usmál. Vybavil se mi nedávný rozhovor se Světlanou…

„Tak snadno nám pokoj nedají.“

Světlanino čelo zvrásnila mělká vráska. Koutky pevně semknutých úst se jí mírně stáhly dolů.

Od okamžiku, kdy se ze mě stal „svobodný muž“, uplynul skoro měsíc. Od té doby jsme však denně probírali veškeré detaily související s mým budoucím herním postupem. Světlanu zneklidňovaly především klany. Olej do tohoto pomyslného ohně si přilévala sama několikahodinovým pročítáním herních fór, na nichž se o řečených klanech dočetla nesčetné hrůzy. Jednou jsem zběžně prolétl jeden příspěvek a přistihl se při myšlence, že kdybych na tohle fórum natrefil před registrací, nepřistupoval bych k Mirror Worldu během svých prvních herních dnů tak lehkovážně.

Celou dobu jsem se Světlanu snažil přesvědčit, aby ty děsivé povídačky nečetla. Připadalo mi, že si má slova vzala k srdci, ale občas jí to zkrátka nedalo. Tím se vracím k našemu rozhovoru.

„Netrap se tím, miláčku,“ odpověděl jsem a sevřel ji v náručí. „Dokážu se vypořádat se všemi, kteří se pokusí zaútočit na mě a na Ryšavé sovy. Tvůj manžel už není bezmocná nula.“

Světlana si mlčky povzdechla. Bála se o mě. Další ponor se nezadržitelně blížil, takže její obavy byly naprosto přirozené. Napjatou atmosféru částečně zklidnila Christina.

„Tati, myslíš, že Gavruša se Šibalem ještě vyrostou?“

Světlana i já jsme k ní současně otočili hlavy. Christina ležela na pohovce, na které usnula o půl hodiny dříve při čtení knihy, a dívala se na nás ospalýma očima. Její tváře měly zdravou růžovou barvu. S manželkou jsme se na sebe usmáli. Od operace minuly dva měsíce a Christina se změnila k nepoznání. Její tělo japonské srdce přijalo. Lékař se, stejně jako my, tetelil radostí nad zdravotními výsledky, jež Christinin organismus vykazoval. Doslova nám kvetla před očima.

„Ano, beruško,“ odvětil jsem a přisedl si k ní. „Porostou s každou novou úrovní.“

Christina mi vylezla na klín a objala mě okolo krku.

„Nezapomněls na svůj slib, že ne?“ Její teplý dech mě příjemně šimral na uchu.

„To víš, že nezapomněl. Sama jsi četla, že do Mirror Worldu se zanedlouho budou moct ponořit i děti. Ovšem pod jednou důležitou podmínkou.“

„Já vím,“ povzdechla si. „Musí mi to dovolit doktor.“

„Nezlob se, ano?“

„Nezlobím,“ ujistila mě dospěle a rychle změnila téma. „Vezmeš mě do země nikoho?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nejspíš ne. Mluvili jsem přece jen o Mellenvillu. Ale i tam zažiješ spoustu zábavy.“

Christiny pomněnkové oči se rozšířily a tváře jí zčervenaly. Pozoroval jsem její rozrušený obličej a najednou mě napadlo, že kdyby věděla, jak moc se do hry nechci vrátit, její úžas by neznal mezí. Bohužel jsem neměl na výběr. Půjčka se sama nesplatí…

„Vzbuď se, Olegu!“

Někdo zatřásl mým ramenem. Otevřel jsem oči a krátkozrace zašilhal okolo sebe. Serjoža už byl na nohou a sundával z úložného prostoru svůj ruksak. Na neoholené tváři mu hrál spokojený úsměv.

„Ještě nikdy jsem nikoho neviděl tak tvrdě chrápat, Olegu! Budíček! Čekají nás velký věci!“

„Ahoj, Pilote,“ pozdravila mě Mistryně jménem Lara.

Ach, ty herní přezdívky… Tohle oslovení se mezi hráči během několika posledních měsíců pevně uchytilo. Na fórech mi jinak už neřekli. Ne že by mě to bůhvíjak rozčilovalo. Povím to takhle: připadalo mi to trochu divné.

„Dobrý večer.“

Vzezření Mistryně (z šikovného řemeslníka, kterého mi slíbil dohodit Ruslan, se vyklubala Mistryně Lara) bylo… jak to říct… nejgnómovatější. Široká ramena, dlaně jako lopaty, nasupený výraz. Obličej jí zdobilo důmyslné hranaté tetování. Zkrátka typická gnómka.

Mistryni se v přimhouřených šedých očích zračily mírné rozpaky. Můj pozdrav ji očividně trochu zmátl. Patrně očekávala nějaké rýpnutí nebo jízlivou narážku. Gnómka mou domněnku záhy potvrdila.

„Můj vzhled tě zřejmě příliš neudivuje?“ Lařina široká ústa roztáhl potutelný úsměv, jenž odhalil dvě řady ostrých zubů.

„Vůbec ne,“ pokrčil jsem rameny. „Hned prvního herního dne jsem se seznámil s jednou mladou slečnou v těle třímetrového horruda ženského pohlaví. Od té doby se výběru postavy druhých nedivím.“

„To beru,“ zachechtala se gnómka a otevřela robustní ocelové dveře. „Vítej v mém doupěti, Olgerde!“

„Doupětem“ Lara nazývala jednopatrový kamenný dům v centru Ritalu, malého městečka na východě Světlé říše. Průměrná úroveň místních mobů dosahovala třicáté až čtyřicáté úrovně. Rital bych sotva nazval zapadákovem, ale na druhou stranu tady nebylo nijak zvlášť živo. Lokaci ovládal obyčejný klan s poměrně ambiciózním názvem: Světlí válečníci. Nejsilnějším hráčem – vlastně hráčkou – klanu byla jistá Leslie, elfka-lučištnice dvousté úrovně. Z Ruslanova výkladu jsem vyrozuměl, že tenhle klan je jakýsi rodinný podnik.

Světlí válečníci udržovali Rital v čistotě a pořádku a nezaplétali se do žádných velkých skandálů. Pokojně vydělávali peníze, aniž by při tom někomu šlapali na kuří oka. V souladu s touhle filozofií přistoupili na setkání se mnou až po zveřejnění mé mírové dohody s Tanorem, která vešla ve známost na fórech.

„Kávu nebo čaj?“ zeptala se gnómka, když jsme vstoupili do prostorného, útulně zařízeného obývacího pokoje. „Nebo snad něco ostřejšího?“

„Dám si kávu. Bez mléka a cukru.“

„Okamžíček,“ mrkla na mě Lara, přešla ke dveřím u protější stěny a vyštěkla: „Hej, kdo je v kuchyni? Přineste nám dvě sóla!“

Z útrob kuchyně se ozvalo tlumené zamručení, že káva bude uvařená za chvilku.

„Posaď se, Olgerde, ať nám nevyneseš spaní!“ Lara ukázala na masivní kožené křeslo a sama se posadila do stejného křesla naproti mně.

Zatímco jsem se uveleboval a kradmo si prohlížel interiér gnómského příbytku, Lara ostražitě sledovala mé pohyby. Zarazila se u mé výstroje. Podle jejích planoucích očí ji mé „fialové“ oblečení pro hráče třísté a vyšší úrovně náležitě ohromilo. Když se na mě dostatečně vynadívala, přešla k věci.

„Tak mi tu svou bazuku ukaž.“

S přibližnou předtuchou, jak Mistryně na mou zbraň zareaguje, jsem jí podal Malý kapesní vrhač. Gnómka mě nezklamala. Chechtala se tak vehementně, až jsem se obával, že dostane mrtvici.

„Och, já už ne-mů-žu! Malý… kapesní… vrhač!“ řičela a popadala se za břicho.

„Přesně tak,“ pokrčil jsem rameny. „Představ si mé rozčarování, když jsem se poprvé přihlásil…“

Lara nevěřícně zavrtěla hlavou. „To pro tebe muselo bejt drsný!“

Z kuchyně vyšel mladý gnóm s podnosem v rukách a nechápavě poulil oči na Laru. V pootevřených dveřích do kuchyně se mačkalo několik dalších zarostlých tváří, které Lařin zurčivý záchvat smíchu očividně vyvedl z míry a urychlil přípravu objednaných nápojů.

Gnómka se po několika minutách uklidnila a mlčky popíjela kávu. Přesto si každou chvíli utírala slzy bílým kapesníkem, neustále se chichotala a mumlala si pod nos: „Dobyvatel země nikoho s Malým kapesním vrhačem…“

Shovívavě jsem se usmál do vousů. Oba jsme věděli, že prak mé přednosti v žádném případě nesymbolizuje.

„Omlouvám se, Olgerde,“ škytla Lara s provinilým úsměvem na rtech. „Nemůžu si pomoct a pořád si představuju tvůj výraz, když ti do ruky strčili tuhle ‚bazuku‘, ha ha.“

Mlčky jsem přikývl.

„Když si zároveň pomyslím, čím sis prošel… brrr, naskakuje mi z toho husí kůže. Víš, pro mnohé z nás ses stal vzorem. Nezlomila tě tížívá životní situace ani klany.“

„Lichotíš mi,“ odbyl jsem ji. „V Mirror Worldu bys našla spoustu lidí se závažnějšími problémy, kteří se taky nezlomili. I ty mluvíš způsobem, jako by bylo po všem.“

„A není?“ hrála překvapenou.

„Kéž by,“ zasmál jsem se.

„Dobře,“ řekla Lara bodře a plácla širokými dlaněmi o kožené područky. „Přejděme k veselejším záležitostem. Povím ti, jak můžu tvou zbraň vylepšit.“

Z Lařiny pětiminutové přednášky jsem vyrozuměl, že dokáže prak zdokonalit přibližně patnácti modifikacemi. V duchu jsem hvízdl. Mistrovská úroveň je holt Mistrovská úroveň! Po všech úpravách bude označení „prak“ mé zbrani odpovídat jen stěží.

„Proměním tvůj ‚zelený‘ vrhač na ‚modrý‘. Díky své dovednostní úrovni bych ho mohla ‚obarvit‘ i ‚nafialovo‘, ale k tomu mi bohužel schází jisté kameny,“ povzdechla si trudnomyslně. „Bavíme se o vzácných zdrojích. Přiznejme si, že náš klan není na farmení takových kamenů dostatečně vyspělý. Hráči je na aukci prodávají velice neradi. Neřekla bych, že jsou předražené, ale… určitě mi rozumíš.“

„Kdybys prak ‚obarvila nafialovo‘, jak říkáš, byl by to citelný rozdíl?“

„To si piš! Už kdyby tvá zbraň byla ‚modrá‘, všechny staty by se zvýšily asi o dvacet procent!“

„Vážně? To ujde.“

Lara mě opravdu potěšila. Nad prakem jsem zlomil hůl před drahnou dobou a veškeré naděje vkládal do zvěřince, a najednou jsem se dověděl takové novinky. Kdo by se na mém místě zřekl takového dodatečného posílení atributů?

Lara využila mého zádumčivého mlčení a začala mi podrobně vysvětlovat modifikační proces. Nechal jsem ji mluvit a nepřerušoval ji. Rád jsem si poslechl doplňující informace.

„Vezmi si například svůj vrhač,“ spustila dychtivě. K ‚obarvení nafialovo‘ jsou zapotřebí příslušné výkresy a návody, ale to ti nemusím vykládat. Celý výrobní proces se samozřejmě neobejde bez odborníka, který těm výkresům a návodům rozumí.“

Opět jsem přikývl.

„K provedení patnácti úprav budu navíc potřebovat pomocnou ruku Mistra koželuha a Mistra klenotníka.“

Lara viděla, jak se nadechuju, a konejšivě zvedla ruku.

„Klídek. Oba jsou u nás. Pracují v suterénní dílně. Máme tady něco na způsob montážní linky, ha ha.“

„Paráda. Na shánění dotyčných Mistrů mi totiž nezbývá čas.“

Lara mávla rukou. „To po tobě nikdo nechce. Hlavní zádrhel spočívá v kamenech, které musí vytěžit Mistr horník. A k dovršení toho všeho si veškeré lokace s potřebnými zdroji už dávno zabraly silné klany.“

Laru tahle fakta očividně rmoutila. Neřekla mi však nic nového pod sluncem. Nedostatek zdrojů vysokých úrovní zpomalil rozvoj většiny klanů, ale to mi na druhou stranu hrálo do karet. Uvědomoval jsem si, že mé následující kroky značně ovlivní budoucnost Světlých válečníků.

Nešlo o spontánní rozhodnutí. Než jsem navázal kontakt s kterýmkoli Světlým klanem, pečlivě jsme s Ruslanem protřídili nepřeberné množství informací o všech uskupeních. Případnou spolupráci s významnou organizací jsme nakonec museli zavrhnout, přestože jsme si s touhle myšlenkou chvíli pohrávali. Metaforicky řečeno bychom si do kurníku pustili protřelou lišku, která by nám záhy začala diktovat vlastní pravidla a bez váhání by si nás podmanila, což jsem rozhodně nemínil dopustit. Nicméně musím připustit, že představa spolupráce s klanem Mrtvých zněla lákavě. Ruslan se s několika hráči z tohoto klanu už paktoval, ale kdyby si na nás došlápla aliance Světlých klanů (ne „kdyby“, ale „až“), „Mrtváci“ by se za nás sotva postavili. Škoda. Jednalo se o velmi perspektivní klan, který se v žebříčku rychle prodral do první dvacítky. Takový spojenec by se nám jistě hodil.

Po vleklých debatách, jichž se zúčastnili mí blízcí, spolupracovníci a bratři ve zbrani, jsme dospěli ke kolektivnímu závěru: najít si spojence mezi sobě rovnými.

Všechny tyhle vzpomínky mi probleskly hlavou během okamžiku. Nato jsem obrátil svou pozornost na Lařinu posmutnělou tvář. Bylo načase udělat zkušební krok na cestě k budoucí spolupráci. Uvidíme, z jakého těsta jsou Světlí válečníci, kteří zaujímali první místo v seznamu sestaveném po zmiňované poradě.

Tenhle rodinný podnik splňoval veškerá kritéria. Neupozorňovali na sebe, s nikým nevedli spory, ale zase se nejednalo o žádné slabochy či posery. Vedoucí pozice zastávali dospělí lidé. V jejich prospěch hrál i jeden důležitý faktor, který jsme odhalili úplnou náhodou: Světlí válečníci byli jedním z nejstarších klanů v Mirror Worldu. Navíc neměli potřebu roztrubovat tuhle informaci do světa, z čehož jsme vyvodili, že upřednostňují tiché a nenápadné jednání. Tímhle přístupem si vysloužili další čárku ve svůj prospěch. A propos, trochu jsme se obávali, zda je neodradí má přílišná popularita. Uvidíme… Jsi na tahu, Olegu.

„Říkalas dvacet procent ke všem statům?“ mrkl jsem na Laru spiklenecky a zasunul ruku do váčku na opasku.

„Ano,“ přikývla pomalu Mistryně a podezíravě pokukovala po mé ruce.

„Tak vybírej.“

Po těch slovech jsem rozložil na podnos vedle šálků s kávou tři „fialové“ kamínky.

Kapitola druhá

Když jsem kameny vytahoval, oči dosud vyrovnané Lary se postupně rozšiřovaly, až připomínaly kávové podšálky na podnosu. Gnómku uvedl v úžas zejména poslední kamínek.

„Tohle jsou… jsou… ale… jak?!“

Emoce v Lařiných očích se střídaly závratnou rychlostí. Údiv, obdiv. Pochopení smísené s neochotou uvěřit. Mistryně hlasitě polkla a chraplavě pronesla:

„Kdo ti je prodal? Nebo jsi snad…?“

„Jsem,“ odvětil jsem klidně a částečně odhalil své profesní atributy.

K Lařiným vytřeštěným očím se připojila klesající čelist.

„Expert…“ vydechla pološeptem.

Během průzkumných letů po zemi nikoho jsem objevil jeskyně se vzácnými zdroji. Kolem takových darů jsem samo sebou nemohl projít bez povšimnutí. „Fialových“ kamenů jsem nashromáždil slušné množství. Ruslan je bude prodávat postupně, aby nezpůsobil propad cen. Pár jsem si jich nezapomněl odložit stranou pro osobní potřebu a navazování styků s potenciálními spojenci.

Lara nakonec našla ztracenou řeč: „Řeknu ti to na rovinu, Olgerde. Tušili jsme, že seš hustej týpek, ale asi jsme tě podcenili…“

V duchu jsem se ušklíbl. Přišlo mi legrační, že epické bitvy, které na sociálních sítích zhlédly stovky tisíc lidí a ve kterých sehrála hlavní role moje zvířátka, na Laru zapůsobily méně než má profesní úroveň. Z tohoto poznatku jsem vydedukoval, že Lara a Světlí válečníci kladou důraz na praktickou stránku záležitostí a okázalé magické bitvy pokládají za druhořadé.

Skromně jsem se usmál.

Gnómka na mě vyjeveně zírala a pak vykřikla: „Hrome! V mém baráku sedí Expert-kamenokop! Kdybych to někomu řekla, neuvěří mi! Klany Experty opatrují jako oko v hlavě!“

„Doufám, že své otevřenosti nebudu litovat? Nerad bych, aby si o mém tajemství cvrlikali i vrabci na střeše.“

Lara spráskla ruce. „Za koho mě máš, Olgerde?! Budu mlčet jako hrob!“ ubezpečovala mě.

Kývl jsem na kameny, abych vrátil téma rozhovoru k meritu věci, a zeptal se: „Co bude s mým vrhačem? Můžeš k jeho vylepšení použít některý z kamenů?“

Lara se zazubila a plácla se do čela. „Dneska jsem nějak mimo! Nicméně pochop, že legendární hráč a Expert-horník v jedné osobě vyzbrojený prakem se u mě každý den neukáže!“

„Chápu,“ rozesmál jsem se. „A to jsi ještě neviděla můj zvěřinec.“

„Ha ha. Obávám se, že kdybys chtěl v mém skromném příbytku uspořádat přehlídku, zbyla by z něj kůlnička na dříví!“

Místo odpovědi jsem se výmluvně usmál. O tom nebylo sporu. Jediný skarab by dokázal proměnit tenhle dům v hromadu sutin během několika minut.

„Co se týče kamenů,“ spustila Lara věcným tónem, „vezmu to popořadě.“ Ukázala tlustým prstem na podlouhlý, tmavě fialový křišťál, který jsem na podnos položil jako první. „Tohle je Hlubinný kvarcit. Vyznačuje se neuvěřitelnou tvrdostí. Pět kamenů zvýší obranu a sílu. Kámen uprostřed je Měsíční kunzit. Prášek ze sedmi kamenů zvýší soustředění a přesnost. Poslední kámen je Soumračný sugilit. Sugility budeme všehovšudy potřebovat jen tři. Obdržíš díky nim tučný bonus ke zdraví. Celkem teda použiju patnáct kamenů. Abych nezapomněla, počet úprav se díky těmhle zdrojům zvýší z patnácti na třiadvacet! Garantuju ti, že svůj prak nepoznáš!“

Lara vychrlila celý výklad téměř jedním dechem a poté mi s nadějí pohlédla do očí.

„Výtečně!“ zaradoval jsem se a za Lařina obdivně-úlevného oddechnutí vyskládal na podnos dvanáct kamenů. „Zbývá určit cenu a dohodnout se na časovém rámci.“

Než mi Lara stihla odpovědět, otevřely se dveře do kuchyně a na jejich prahu stanulo procesí tří gnómů-dříčů. Vůdcové klanu osobně. V duchu jsem je překřtil na „Plešouna“, „Šediváka“ a „Zrzka“. Atributy si ponechali skryté, zatímco já nechal své částečně odkryté, aby se mohli na vlastní oči přesvědčit o mých skromných úspěších.

Jakmile jsme se o pár sekund později opět usadili, nepochyboval jsem o správnosti svého rozhodnutí. Gnómové omámeně vyvalovali bulvy na mou výstroj, úrovně i kameny na podnosu.

Mlčenlivé civění porušil „Šedivák“ Avaron: „Jsme rádi, že tě konečně poznáváme osobně, Olgerde! Popravdě tě sledujeme už dlouho a musím poznamenat, že nás tvé jednání potěšilo. Kdyby ses totiž v určitých situacích zachoval jinak, tohle setkání by se pravděpodobně neuskutečnilo. Nanejvýš bys mohl využít služeb našich Mistrů.“

Postřehl jsem zakaboněný výraz v Lařině tváři, které se tón jejího vůdce zjevně nepozdával. Avaronovi můj vlažný, skeptický úšklebek neunikl a spěšně se poopravil:

„Na druhou stranu si uvědomujeme – zvlášť, když jsi Laře předložil tak vzácné zdroje –, že by ti podobné služby mohl poskytnout kterýkoli jiný klan, a naši Mistři by tím pádem přišli o cenné zkušenosti.“

To už se poslouchalo lépe. Avaron se prve nechal trochu unést.

„A proto,“ navázal zrzavý Daryl, který zřejmě rovněž vycítil mírné napětí navozené svým kolegou, „ti tvou zbraň vylepšíme zadarmo.“

„Spotřební materiál si samozřejmě zacvakáš,“ dodal holohlavý Kerim, jenž si z Avaronova přešlapu evidentně nic nedělal a bezostyšně chránil zájmy svého klanu.

Přesto jsem byl spokojen. S Ruslanem jsme v takový výsledek ani nedoufali, leč vedení Světlých válečníků učinilo tohle velkorysé gesto. Vypadalo to, že momentálně stojí o vzájemnou spolupráci víc než my. Lařiny zvláštní pohledy, jimiž „svatou trojici“ častovala, hovořily za vše. Dal bych ruku do ohně za to, že se schůzka nevyvíjela podle jejich představ. Jako bych jim názornou demonstrací svých možností vzal vítr z plachet. Z očí jim vyzařovala značná netrpělivost a očekávání. Snažili se ovládat, nicméně rozrušení skrýt nedokázali. Jejich očekávání jsem každopádně zklamat nehodlal.

„V pořádku,“ přikývl jsem klidně. „Vaši nabídku přijímám.“

Gnómové se rozzářili. Lara se křenila od ucha k uchu, až se jí od ocelových zubů odrážely skomírající sluneční paprsky, které do místnosti pronikaly oknem.

„V tom případě nebudeme naši Mistryni zdržovat. Ať se pustí do díla a my si mezitím ještě popovídáme,“ navrhl Avaron.

„Panstvo,“ vzpomněl jsem si náhle, „mám pro vás ještě jednu maličkost. Tady…“

Chvatně jsem z inventáře vytáhl „rudou“ přezku, kterou jsem našel ve skalním hnízdě, a podal ji Laře. „Chtěl bych k ní odpovídající opasek.“

Gnómka obracela přezku rozrušeně v rukou a s nadějí v hlase vydechla: „Pokud mi dáš ještě dva kameny každého druhu, vyrobíme ti k té ‚rudé‘ přezce ‚fialový‘ opasek.“ Lara zpozorovala, že se nadechuju k oprávněné námitce, a chvatně dodala: „‚Rudý‘ set ti zatím bohužel nevyrobíme. Potřebovali bysme k tomu ‚rudé‘ kameny a řemeslníky na úrovni Expertů.“

„Aha,“ povzdechl jsem si zklamaně.

„Jestli ti vyhovují předchozí podmínky, vyrobíme ti opasek podle stejného vzoru,“ vytrhl mě z trudných myšlenek plešatý Kerim. „Potřebujeme jen kameny…“

„Jistě, berte…“ odpověděl jsem a za Lařina šokovaného pohledu vyskládal na podnos šest „fialových“ křišťálů.

Lehkost, dalo by se říct nonšalance, s jakou jsem vytahoval z tlumoku tak vzácné kameny, gnómy (mírně řečeno) zarazila. Lara doslova zářila spokojeností. Cítil jsem v kostech, že ona i její kolegové získají do západu slunce nezanedbatelný počet dovednostních bodů.

Chceš odevzdat následující předměty?

Přezka z bojového opasku Křídel smrti, 1 ks

Malý kapesní vrhač, 1 ks

Ano/Ne

Po udělení souhlasu přišel systém s další zprávou:

Chceš odevzdat následující zdroje?

Hlubinný kvarcit, 7 ks

Měsíční kunzit, 9 ks

Soumračný sugilit, 5 ks

Ano/ne

Ano.

Lara na mě vesele mrkla a opustila obývací pokoj. Uvidíme, co dokáže. Prak jsem jí předal s nepatrným nostalgickým steskem. Eh… Prožil jsem s ním nejedno dobrodružství.

Díval jsem se za Lařinou odcházející rozložitou postavou, načež jsem se otočil na gnómy.

„Nuže, pánové, chtěli jste se mnou něco probrat?“

Vůdcové klanu na sebe mlčky pohlédli, jako by sbírali odvahu před osudným krokem do neznáma. Vzájemně na sebe kývli a potom se slova ujal podle zavedeného zvyku Avaron:

„Dovol mi začít zeširoka, drahý Olgerde. Doufám, že tě nepřipravujeme o příliš drahocenného času?“

Avaron mi ve zkratce zopakoval přibližně to, o čem jsme mluvili na rodinné radě. Klan se musel vyvíjet. Jestliže dříve tak mohli činit nenápadně, nyní tahle možnost padla. Do jejich krásného městečka mohl kdykoli napochodovat silnější klan a uzurpovat si je pro sebe. Ba co víc, nabrali značné zpoždění. Na paty jim co nevidět začnou šlapat šikovnější a mocnější organizace. Avaron tenhle můj dohad vzápětí potvrdil:

„Nehledě na to jsme toho stihli hodně. Bezpochyby mi dáš za pravdu, že víc než desítka dříčů Mistrovské úrovně a slušně vybavený oddíl válečníků přesahujících stou padesátou úroveň je ucházející výsledek. Naše úspěchy jsou naneštěstí nedostatečné. Mirror World si diktuje vlastní podmínky. Klany, které by se dřív naším směrem neodvážily ani podívat, začaly najednou projevovat zájem o naše území. Zatím se s nimi dokážeme vypořádat sami, případně si můžeme najmout žoldáky, ale s tím souvisejí obrovské výdaje, nemluvě o tom, že nejlepší žoldnéře si vzhledem k novým možnostem v zemi nikoho dávno najaly vlivné klany.“

Rozhodl jsem se dát jim příležitost projevit iniciativu. „Tvůj výklad je sice velmi informativní, ale kam tím vlastně míříš?“

Gnómové si opět vyměnili pohledy. Slova se ujal lysý Kerim, který byl skoupější na slovo než Avaron.

„Spatřili jsme v tobě příležitost, která nám pomůže pokročit v našem rozvoji.“

„A dál…?“

Do debaty se vmísil Daryl: „Popravdě řečeno ještě před několika hodinami jsme o tobě smýšleli jako o člověku, který nesporně čapnul herní štěstí za pačesy, ale, promiň mi mou upřímnost, jaksi nechápe, co si s tím štěstím počít. Nicméně před pár minutami, po názorné ukázce tvých schopností, které považuju za pouhý zlomek toho, čeho jsi schopen doopravdy, jsme na tebe zásadně změnili názor.“

Plešatý Kerim se vesele usmál do hustého plnovousu. „Máš k dispozici armádu cépéček, kapesní oddíl ocelových monster vysokých úrovní, a k tomu si můžeš zaletět na libovolné místo v Glasshousu. Získal sis respekt silných hráčů, jinak by s tebou neuzavírali příměří. Máš přístup do nových instancí i k vzácným a drahocenným zdrojům, které můžeš dobývat. Střetáváš se s vyspělými moby. Předpokládám, že k tvé osobě se váže přinejmenším několik úžasných questů. S ohledem na všechny uvedené skutečnosti vyvstává oprávněná otázka.“

„Jaká?“ zeptal jsem se se zájmem.

„Proč my?“ kontroval Kerim úsečně. Nato se na mě upřely tři páry inteligentních očí.

Ušklíbl jsem se. Gnómové mi mé malé divadýlko nezbaštili. Nebylo divu. Nastal čas vyložit karty na stůl.

Během dlouhé rozpravy proložené přestávkou na večeři jsem ani nezaznamenal, že se naše rokování protáhlo do pozdního večera. Vůdce zajímalo všechno: kolika enpécéčkům vlastně velím, jejich příslušné úrovně, poměr válečníků a civilistů, zda jsme začali s výstavbou nové osady, jestli plánujeme vysílat karavany napříč zemí nikoho a obchodovat s ostatními klany, nakolik je prostředí našeho domova agresivní, máme přístup k moři? Zkrátka se ze mě snažili vytáhnout všemožné informace, které jsem jim ochotně sděloval, ovšem jen do té míry, jež mě nijak neznevýhodňovala. O mnohém jsem pomlčel, například o naší přesné poloze a konkrétním počtu válečníků. Naproti tomu jsem se s nimi s potěšením podělil o úspěchy z oblasti mírumilovných profesí mých kalteánů. V podobném duchu jsme si povídali celou dobu.

Gnómové mi na oplátku představili své nejlepší válečníky, kteří mě mimochodem hltali očima. Pro zvýšení efektu jsem jim na zadním dvorku předvedl Gavrušu a Šibala. Mí krasavci vyvolali zákonitě senzaci a slavili úspěch! Každý, kdo se v danou chvíli nalézal v domě, se vyřítil ven, aby si můj zvěřinec prohlédl. Lara a ostatní Mistři zaujali přední místa. Avaron všechny přísně varoval, aby si nic nefotili ani nenatáčeli. Nevím, zda jej všichni poslechli, ale každopádně se tvářili vážně.

Setkání s gnómy bych popsal jako vzájemné oťukávání a prolamování ledů. Obecně panovala spokojenost na obou stranách. Nezasvěcenec by si položil legitimní otázku: co je smyslem toho všeho? Odpověď je prostá: dlouhodobé perspektivy. Jak říkal Ruslan: „Pokud obchoduješ, obchoduj moudře.“ Někdo by namítl, že jednodušší by bylo umístit vzácné kameny na aukci, a zatímco si je hráči budou kupovat, věnovat se svým záležitostem. Je-li však možné profitovat po stránce finanční a současně navazovat užitečné konexe, proč téhle kombinaci nevěnovat trochu času?

Se svými zdroji jsem pro (byť) průměrně silný, leč relativně bohatý klan Světlých válečníků představoval jakýsi odrazový můstek. Fakticky jsme vzájemnými silami začali budovat silný a – to bylo podstatné – loajální klan vůči mé osobě. Ve vybudování několika obdobných klanů mi nic nebránilo. Právě touhle činností se budu zabývat v dohledné době, jelikož jsem měl domluvené schůzky s vůdci několika dalších klanů, které se podobaly Světlým válečníkům.

Loučil jsem se s gnómy, když vtom vtrhla do pokoje jako sněhová smršť Lara s jiskrami v očích a lišáckým úsměvem na tváři. Ruce se jí mírně třásly. Silnými prsty svírala předmět, který připomínal brouka či kraba o velikosti čajového podšálku. Když jsem si uvědomil, na co se vlastně koukám, ze všeho nejdřív mě napadlo, že můj prak zemřel v mukách a přerodil se do zmutovaného členovce s miniaturním dělem na hřbetu.

„Hmmm,“ protáhl jsem a prohlížel si gnómčin výrobek.

Na ocelovém chrániči, který téměř úplně obepínal mé pravé předloktí, byla připevněna konstrukce podobná štírovi o velikosti pěsti. „Nohy-svorníky“, čtyři na každé straně, těsně obemykaly ruku. Štírovu metasomu s telsonem nahrazovala černá šestihranná hlaveň dlouhá dvě dlaně s ústím o průměru mého ukazováčku. Zbraň zdobily hranaté gnómské vzory. Co se asi dočtu ve specifikaci?

Název: Magický samostříl

Kategorie: Epický

Typ zbraně: Základní (nepředatelná)

Druh zbraně: Automatická (15tiranná/Opětovné nabití – 15 sekund)

Úroveň: 150 a vyšší

Omezení: Pouze pro ennany

Dostřel: +100

Přesnost: +135

Obrana: +150

Síla: +125

Soustředění: +75

Vitalita: +150

Poškození: +550… +650

Životnost: Nezničitelný

„No?“ vyhrkla Lara nedočkavě a rozrušeně sledovala moji reakci.

„Nemám slov!“ usmál jsem se spokojeně. „A co munice? Předpokládám, že obyčejné oblázky nepřipadají v úvahu?“

„Ha!“ vykřikla gnómka vítězoslavně. „Žádnej strach! Jakmile jsem kvér vylepšila, systém mi okamžitě nabídl k prostudování tři nové výkresy se střelivem určeným pro tohoto drobečka. Všechny spadají do Epické kategorie. Koukni se sám.“

Nato mi Lara vložila do dlaně tři kónické náboje o velikosti mého malíčku zahalené fialovou mlhou, standardním vizuálním efektem epických předmětů.

Povrch náboje napravo, největšího a nejtmavšího (téměř černého), zdobil důmyslný runový vzor. Přendal jsem si druhé dva náboje do levé ruky a zkusmo toho „chlapáka“ několikrát nadhodil do vzduchu.

„To je macek,“ poznamenal jsem.

„Jo,“ souhlasila Lara. „Omrkni staty.“

Název: Průbojný náboj „Ničitel“

Kategorie: Epický

Druh výzbroje: Munice

Úroveň: 150 a vyšší

Omezení: Pouze pro ennany

Cooldown: 10 sekund

Poškození: +500

Speciální účinnost:

Dodatečné poškození materiálního štítu: +5 %

Dodatečné poškození magického štítu: +3 %

Životnost: Jednorázový

„Nó… Tenhle náboj má k oblázku z pláže hodně daleko…“

„To si piš,“ zachechtala se gnómka. „Způsobuje masivní poškození, a navíc požírá štíty.“

„Kdes sehnala materiál na výrobu munice?“ podivil jsem se. „Všechny kameny jsi přece použila na prak.“

„Z výrobních bonusů. Občas se podaří ‚double‘. Něco kutíš a najednou bum, ze stejného množství kamenů vytřískáš dvojnásobný objem výroby. Tím samozřejmě ušetříš materiál, a přesně to se podařilo našemu klenotníkovi při práci s kameny. Tenhle bonusovej systém ovlivňují jisté důležité faktory, například vzácnost návodu, výkresu nebo samotného zdroje, ale i to, jak často danej předmět vyrábíš. Vypozorovali jsme, že doubly se objevují krátce po postoupení na novou profesní úroveň. Jinými slovy, když se chystáš vyrazit k další metě. Ještě se ti to nestalo?“

„Nejsem si toho vědom,“ zavrtěl jsem hlavou.

„To přijde,“ ujistila mě Lara. „Nakonec to potká každýho.“

Příliš jsem tomu nevěřil, ale informace se hodí vždy.

„Ušetřili jste hodně kamenů?“ nadhodil jsem prohnaně.

„To je velmi neslušný dotaz, panáčku,“ oplatila mi mazaný úsměv Lara. „Ale vážně. Vezmi si má slova k srdci: renomovaní řemeslníci nemají takové dotazy rádi.“

„Beru na vědomí,“ zvedl jsem smířlivě ruce. „Omlouvám se.“

„V té své zemi nikoho jsi pěkně zdivočel,“ utrousila gnómka sarkasticky. „Radši se podívej na další náboj.“

Lara ukázala prstem na druhý kónický náboj jakoby vysoustružený z indigově modrého ledu s identickými složitými znaky po celém povrchu.

„Studí, co?“ prohodila Lara, když si všimla, že zkoumám náboj hmatem.

Přikývl jsem a začetl se do specifik.

Název: Očarovaný náboj „Ledový osten“

Kategorie: Epický

Druh výzbroje: Munice

Úroveň: 150 a vyšší

Omezení: Pouze pro ennany

Cooldown: 7 sekund

Poškození: +100

Speciální účinnost:

Zpomalí rychlost pohybu nepřítele na polovinu. Doba trvání: 3 sekundy

Životnost: Jednorázový

Poslední náboj matně fialové barvy byl na omak lepkavý.

Název: Očarovaný náboj „Tesák Zmije skvrnité“

Kategorie: Epický

Druh výzbroje: Munice

Úroveň: 150 a vyšší

Omezení: Pouze pro ennany

Cooldown: 8 sekund

Poškození: +100

Speciální účinnost:

Otráví nepřítele jedem Zmije skvrnité. Doba trvání: 3 sekundy

Poškození: -350 životních bodů za sekundu

Životnost: Jednorázový

Odtrhl jsem oči od popisku a podíval se na Laru, která tiše vyčkávala na moji reakci s rukama založenýma na hrudi. Spokojený výraz v její tváři mluvil za vše. No, potěším ji ještě větší měrou. Jediným pohybem ruky jsem vytáhl hrst „fialových“ kamenů a zeptal se:

„Vyrobíš mi jich víc?“

Kapitola třetí

Gavruša se vznášel nad mraky jako obyčejně. Jeho opeření se ve světle velikánského měsíce stříbrně třpytilo. Skaždým mávnutím gigantických křídel jsem se blížil khranici země nikoho.

Jak dlouho jsem byl pryč? Něco málo přes měsíc? Měl jsem pocit, jako by uplynuly dva roky, přestože se mi zdálo, že jsem ve skutečném světě strávil se svými holkami jediný den. Zase jsem byl sám.

Ze vzpomínek mě vytrhlo sytě karmínové upozornění, které mi vyskočilo před očima asdělilo mi, že jsem protnul hranici země nikoho. Otevřel jsem mapu. Co se asi stalo se Soumračnou pevností pod nadvládou aliance Světlých klanů? Nebo už padla do rukou Temným?

Uvažoval jsem, jak budou klany vycházet sduchem-maniakem. Vnovinkách nebyla oaktivaci obelisku ani čárka, takže jej dosud nikdo neaktivoval. Proč stím hráči otáleli?

Doba doletu do města ennanů čítala přibližně čtyřicet minut. Není nad jezdecké zvíře schopné létat přesahující třístou úroveň. Gavruša mi zřejmě četl myšlenky, poněvadž spokojeně zavrčel. Usmál jsem se apoplácal huggera po širokém opancéřovaném hřbetu. Hodný hoch… Několik minut jsem mu čechral peří. Stýskalo se mi po něm.

Když jsem se sGavrušou dostatečně pomazlil, rozhodl jsem se lépe seznámit snovou – lépe řečeno zmodernizovanou – hračkou. (Čert vem slovíčkaření).

Štír usazený na pravém předloktí vypadal nezvykle, ale sohledem na jeho předchůdce (prak) jsem neměl sebemenší důvod ke stížnostem. Zatřepal jsem rukou apohyboval sní doprava adoleva. Docela to ušlo. Štír mě nijak neomezoval, neplandal abyl lehký jako pírko. Pomocí duševního příkazu jsem samostříl zkusmo schoval do kapsy. Šlo to hladce, ahlavně bez otravné potvrzovací zprávy.

Natáhl jsem před sebe pravou ruku apokusil se zamířit. Před očima se mi okamžitě objevil kulatý panel se zaměřovacím křížem. Jakmile jsem ruku sklonil, panel zmizel. Bezva. Lara se mi ozaměřovači nezmínila jediným slůvkem. Na druhou stranu, jak by se oněm dověděla? Nemohla samostříl otestovat, neboť se jednalo onepředatelnou zbraň určenou výhradně pro mě.

Znovu jsem natáhl pravačku. Zamířil jsem na zasněžený štít šedé hory, který se tyčil daleko přede mnou na horizontu. Zaměřovací kříž ožil. Zasněžený vrcholek se díky zoomu mírně přiblížil. Pod křížem vyskočila systémová zpráva:

Vzdálenost kcíli nelze určit.

Upozornění! Maximální dostřel: 100 metrů

Atributy byly zkrátka neúprosné. Nicméně zaměřovač sliboval možnost budoucího pokročilejšího upgradu. Co víc si přát.

Máchal jsem rukou do všech stran, ale nenašel jsem žádný vyhovující cíl kromě mraků, které systém odmítl zvýraznit jako objekt kútoku. Nácvik střelby jsem tedy odložil na jindy. Na zemi najdu cílů víc než dost.

Na řadu přišly náboje. Lara mi na mou žádost kromě „nadupaných“ vyrobila čtyři sta běžných.

Název: Obyčejný náboj

Kategorie: Vzácný

Druh výzbroje: Munice

Úroveň: 150 avyšší

Omezení: Pouze pro ennany

Cooldown: 1 sekunda

Poškození: +70

Životnost: Jednorázový

Lara mě důrazně varovala, abych se nepouštěl do žádné fušeřiny anevyrýval na náboje runy či energosvaznice, jelikož byly jednorázové apo zásahu cíle se zničí. Jakýkoli pokus omodifikaci by je znehodnotil. Škoda.

Zpopisu dále vyplývalo, že samostříl je patnáctiranný. Po vystřílení celého zásobníku se aktivuje patnáctisekundový cooldown, po jehož uplynutí bude samostříl opět připraven do boje. Normálka.

To bychom měli. Přejděme knabíjení.

Upozornění! Nalezeny 4 typy nábojů do Magického samostřílu.

Chceš do zásobníku nabít jeden typ munice?

Chceš vytvořit konkrétní sekvenci nábojů různých typů?

Chceš sekvenci uložit?

Ano/Ne

Ano.

Pro jistotu jsem si vytvořil několik dalších variací, včetně sekvencí sjedním typem munice, apotom se vrhl na variantu sjednotlivými výstřely.

Název: Bojový opasek Křídel smrti

Kategorie: Legendární

Druh: Zbroj

Úroveň: 50 avyšší

Omezení: Pouze pro ennany

Ženisté – 50