The Lord God Made Them All

Copyright © James Herriot Partnership, 1981

Translation © Miroslava Němečková, 1993

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-766-3

ISBN mobi: 978-80-7689-767-0

Kapitola první

Když se na mě převalila vrata, poznal jsem, že už jsem opravdu zase zpátky doma. Myšlenky mi bezděčně zaběhly do dnů, než jsem byl povolán do Královského letectva, a já se rozpomněl na svoji poslední návštěvu u Ripleyů. Měl jsem tam „obšmyknout pár býčků“, jak to do telefonu formuloval pan Ripley, přesněji řečeno vykastrovat je bez jediné kapky krve Burdizzo kastrátorem. To pozvání mi připomnělo, že už je valná část dopoledne pryč.

Návštěva v Anson Hall byla tak trochu dobrodružným tažením, neboť toto staré stavení leželo na konci hrbolaté rozježděné cesty, která se klikatila mezi poli, za sedmery vraty. Vrata jsou pro veterináře v yorkshirském Dalesu prokletím, a než se rozšířily síťky pro ochranu dobytka, užili jsme si jich víc než dost. S tím, že na většině farem musíme otevřít dvoje či troje vrata, jsme se nějak smířili, ale sedm už bylo trochu moc. A u Ripleyů nešlo ani tak o počet jako o provedení.

Ta první, k nimž vedla úzká cesta, byla ještě přijatelná, byť léty prorezlá a skřípající v pantech, když jste však uvolnili závoru, alespoň se otevřela. Ostatní vrata byla dřevěná, typ, kterému se u nás v Dalesu říká „ramenačky“. A jak jsem je zdvíhal, vrchní vzpěru opřenou o rameno, a vysouval je do oblouku, sám jsem se přesvědčil, odkud ten název pochází. Vrata neměla vůbec panty, byla jen na jedné straně nahoře i dole připevněná provazem.

I s obyčejnými vraty bývá dost práce. Musíte zastavit auto, vystoupit, otevřít vrata, projet, znovu zastavit, vysednout a onen vynález za sebou zavřít. No a v Anson Hall to byl supervýkon. Jak jsem se přibližoval k farmě, neovladatelnost vrat se přímo úměrně zvětšovala. S rachotem jsem se probíjel k číslu sedm a supěl námahou.

Ta byla poslední a nejpříšernější, záludná, měla svoji hlavu. Celá desetiletí je vyspravovávali a stloukali nespočetným množstvím prken, takže v nich z původního materiálu zjevně nezbylo nic. Byla akorát nebezpečná.

Vylezl jsem z auta a popošel pár kroků. S těmi vraty jsme dávní nepřátelé. Chvíli jsme na sebe jen tiše zírali. Rozdali jsme si to spolu již několikrát a vrata mají jasně bodovou převahu. Potíž nespočívala jen v excentričnosti vzniklé letitým hala bala záplatováním. Byla navíc přichycena jen jedním provazem vprostřed. V této vratké poloze se kdykoliv mohla rozkomíhat kolem své osy a dopad byl strašný.

S nejvyšší opatrností jsem se přiblížil k pravé straně a začal uvolňovat provaz. S nevolí jsem kvitoval, že byl jako ty předchozí pečlivě zamotán, a jak se vrata rozhoupávala, hbitě jsem se snažil zachytit vrchní břevno. Ale už bylo pozdě. Spodní prkno se vychýlilo a jako živé mě bolestivě ťalo do holeně. A jak jsem se je pokoušel vrátit zpět, praštil mě do hrudi vršek.

Přesně tak jako vždycky. Jak jsem vrata kousek po kousku rozevíral, pokaždé se do mě pustila z obou stran. Byl jsem na ně krátký.

A ani mi nepomohlo, že jsem si všiml, jak ke mně ode dveří farmy upírá dobromyslný pohled pan Ripley. Zatímco jsem zápasil, abych otevřel vrata, z farmářovy dýmky stoupaly spokojené obláčky a ze své pozice se v nejmenším nepohnul, dokud jsem se nepřebelhal přes poslední travnatý úsek a nestanul před ním.

„Tak ste mi tedy, pane Herriot, přišel vykleštit těch pár bejčků?“ A zarostlou tvář mu zvrásnil úsměv ryzího přátelství. Pan Ripley se holil jen jednou týdně, když šel na trh. Logicky usoudil, že jelikož ho v ostatní dny vidí jen jeho žena a dobytek, nemá cenu si každé ráno po tváři škrábat žiletkou.

Předklonil jsem se a masíroval si pochroumané kotníky. „Pane Ripley, ta vrata, to je děs! Vzpomínáte si, že když jsem tu byl posledně, svatosvatě jste mi sliboval, že je spravíte? Vlastně jste říkal, že koupíte nové, je to už dlouho, viďte?“

„No jo, máte pravdu,“ řekl pan Ripley a přikývl hlavou v hlubokém souhlasu. „To sem řek, no ale znáte to, tyhle drobný vylepšení sou vždycky bokem.“ Posmutněle se usmál. Když jsem si však vyhrnul nohavici a odhalil drápance na holeni, v jeho tváři se rozhostila účast.

„Jé, to mě ale mrzí, tohle rozhodlo. Příští tejden tu sou nový vrata. Ručím za to.“

„Ale, pane Ripley, přesně tohle jste říkal posledně, když jste viděl, že mi teče krev z kolena. Doslova a do písmene. Povídal jste: ,Ručím za to!‘“

„No, já vím.“ Farmář si palcem upěchoval tabák a ke své spokojenosti dýmku opět rozbafal. „Ta moje se do mě věčně naváží, že prej mám špatnou paměť, ale žádnej strach, pane Herriot, dneska sem dostal za vyučenou. S tou vaší nohou mě to fakt mrzí, ale ty vrata vás už trápit nebudou. Ručím za to.“

„Tak dobře,“ řekl jsem a odbelhal se k autu pro Burdizzo. „Kdepak máte ty býčky?“

Pan Ripley odkvačil přes dvůr a otevřel horní půlku dveří rozviklaného boxu. „Tady uvnitř.“

Na moment jsem tam zůstal stát zcela konsternován, když na mě z nadbřevna upíralo bezvýrazný pohled několik obrovských chundelatých hlav, pak jsem zdvihl roztřesený prst. „Myslíte tyhle?“

Farmář spokojeně přikývl. „Jó, to sou voni.“

Přešel jsem k boxu a nahlédl dovnitř. Bylo tam osm přivázaných ročků, někteří mi lhostejně opětovali pohled, jiní střečkovali a vykopávali kopyty slámu. Obrátil jsem se k farmáři. „Zase jste si dal na čas, co?“

„Co?“

„Žádal jste mě, abych přišel vykleštit býčky. To nejsou býčci, to jsou býci! Přesně jako posledně. Vzpomínáte si na ty obludy přesně v tomhle boxu? Div jsem se neztrhl, když jsem tiskl kleště, a vy jste říkal, že mě příště zavoláte, už když jim budou tři měsíce. Taky jste říkal: ,Ručím za to.‘“

Farmář vážně pokýval na souhlas. Se vším, co jsem řekl, vždy bez výhrad souhlasil. „Je to tak, pane Herriot, to sem řek.“

„Ale těmhle zvířatům je přinejmenším jeden rok!“

Pan Ripley pokrčil rameny a uštědřil mi životem znavený úsměv. „Nojó, to to ale letí, co? Jako splašený.“

Vrátil jsem se do auta pro anestetikum. „Dobrá, dobrá,“ mrmlal jsem a plnil stříkačku. Farmář sundal z háku na zdi provaz na přidržování a za polohlasného povzbuzování se přiblížil k jednomu dobytčeti. Překvapivě snadno je uchopil, přehodil mu smyčku okolo nozder a rohů a s přehledem zlikvidoval pokusy zvířete vytrhnout se. Pak provaz provlékl očkem ve zdi a smyčku pevně utáhl.

„Tak a můžete začít, pane Herriot. Vidíte, nedalo to ani moc práce.“

Nic jsem na to neřekl. Zato mě teď čekaly perné chvíle. Na mě připadla ta horší strana, pěkně v dostřelu kopyt, která jistojistě ihned vyletí, jakmile mého pacienta pohorší vpíchnutí jehly do varlat.

Ale nebylo vyhnutí. Kousek po kousku jsem vpichoval do skrotální oblasti látku pro lokální anestezii a snášel rány, jimž byly vydány všanc mé končetiny. Pak jsem přistoupil k samotné kastraci, zaškrcení chámovodů, aniž by se přitom porušila kožní tkáň. To je nepochybně oproti dřívější metodě, kdy se šourek obřezával nožem, obrovský krok vpřed a u malých býčků šlo jen o lehký zákrok, který se odbyl během několika vteřin.

U těchto odrostlých tvorů to však bylo něco úplně jiného. Abych uchytil velké, masité varle, musel jsem rozevřít čelisti Burdizza více než do pravého úhlu a hned je zase sevřít. Teď teprve nastala ta pravá legrace.

Díky injekci cítilo zvíře jen maličko nebo vůbec nic. Zoufale jsem tlačil čelisti k sobě, ale měl jsem pocit, že se pokouším o nemožné. Je až s podivem, co všechno lidská schránka dokáže, když se vypne k vrcholným výkonům. Po nose mi crčel pot, ale opakovaně jsem se zhluboka nadechl a rval kovové čelisti k sobě, dokud se konečně nepřiklaply.

Každou stranu jsem zaštipoval dvakrát, a než jsem postup zopakoval v nižší partii chámovodu, vždy jsem si trochu orazil. Když jsem totéž provedl i u druhého varlete, praštil jsem sebou celý dýchavičný o zeď a snažil se zapudit myšlenky na ostatních sedm dobytčat, u nichž mě čekalo totéž.

Trvalo to celou věčnost, než jsem měl před sebou už jen poslední kus a s očima navrch hlavy a pusou dokořán se odpotácel. Náhle jsem dostal nápad.

Narovnal jsem se a prošel okolo zvířete. „Pane Ripley,“ vyrazil jsem ze sebe bez dechu, „nechcete si to teď zkusit vy?“

„Cože?“ Farmář mě rozvážně sledoval, přičemž zvolna vyfukoval modravé obláčky kouře, ale bylo zřejmé, že jsem ho vyvedl z konceptu. „Co říkáte?“

„No, tohle je už poslední kus a rád bych, abyste pochopil, jaké to je. Chtěl bych, abyste si ty kleště stiskl jednou vy.“

Chvíli nad tím zauvažoval. „No, ale kdo podrží bejčka?“

„To se zvládne,“ řekl jsem. „Přivážeme ho pevně těsně k očku a já vám všechno připravím, no a pak uvidíme, jak vám to půjde.“

Díval se trochu pochybovačně, ale já byl pevně odhodlán dosáhnout svého a úslužně ho dovedl k zadním partiím zvířete. Nasadil jsem na šourek Burdizzo a držadla vložil do rukou panu Ripleymu.

„Tak se,“ pravil jsem, „do toho dejte.“

Farmář se zhluboka nadechl, napjal všechny síly a začal vyvíjet tlak na kovová ramena. Nic se nedělo.

Několik minut jsem postál nad ním. Obličej mu zbrunátněl, až zrudl, oči měl vypoulené snad ještě výrazněji než já a na čele mu vystouply modré žíly. Nakonec zachroptěl a poklesl na kolena.

„Ne, kamaráde, nejde to, to nezmáknu.“

Vstal a otřel si obočí.

„Ale, pane Ripley!“ Položil jsem mu ruku na rameno a vlídně se na něj usmál. „A po mně chcete, abych to zvládl?“

Mlčky přikývl.

„No nic, nevadí,“ řekl jsem. „Teď už chápete, o čem je řeč. Je to lehký, drobný zákrok, ale když necháte přerůst býčky do těchto rozměrů, je z toho problém jako býk. Kdybyste mě byl zavolal, když byli tříměsíční, trvalo by to všeho všudy jen několik minut. Co vy na to?“

„No ano, pane Herriot, máte pravdu. Byl sem hlupák. Ruku na to, že se to už nestane.“

Cítil jsem se jako chytrost sama. Momenty osvícení jsou u mě vzácné, ale bujelo ve mně přesvědčení, že mě právě jeden takový potkal. Konečně jsem to panu Ripleymu ukázal. Pocit radosti mi dodal na síle a bez námahy jsem práci dokončil. Celý rozzářený jsem kráčel k autu. Mé sebeuspokojení se ještě znásobilo, když se poté, co jsem nastartoval motor, farmář sklonil k postrannímu oknu.

„Tak díky, pane Herriot,“ řekl. „Dneska sem se vod vás kus přiučil. Až dorazíte příště, bude tu pěkná nová brána a už po vás nebudu chtít, abyste kleštil takovýhle bejky. Ručím za to.“

Tohle se seběhlo, než jsem rukoval. Teď jsem se opět zapracovával do civilního života a vychutnával dávné, již téměř zapomenuté příběhy. Když však zazvonil telefon, pochutnával jsem si na něčem mému srdci bližším, Helenině krmi.

Byla neděle, poledne, a již tradičně jsme obědvali hovězí pečeni a yorkshirský pudink. Má žena mi právě přinesla talíř s pudinkem a polévala jej šťávou, hustou hnědoučkou záplavou vykouzlenou z masa, jež kolem sebe šířila snovou vůni. Po uspěchaném nedělním dopoledni, stráveném pro venkovského veterináře zcela typicky pojížďkami po farmách, jsem měl už pěkný hlad a rozjímal nad tím, že kdybych se chtěl před nějakým cizím gurmánem pochlubit ukázkou nejvybranějšího anglického jídla, zvolil bych právě toto.

Patřičná porce yorkshirského pudinku s omáčkou dokáže nasytit žaludek všech rodinných příslušníků šetrného farmáře ještě dříve, než přijde na řadu hlavní jídlo. Pobídka „kdo sní všechen pudink, dostane hodně masa“ je čirá zlomyslnost. Ale pokrm je to přímo rajský. Válel jsem v puse první sousto a bylo mi blaze při pomyšlení, že až vyprázdním talíř, naplní jej Helena zas hovězím, brambory, hráškem i fazolkami, které ráno čerstvě natrhala v zahradě.

Mé slastné rozjímání rázem přeťalo drnčení telefonu, avšak zařekl jsem se, že si jídlo nedám ničím překazit. Sebenaléhavější veterinářský zásah může počkat, až dojím.

Ale když jsem zvedal sluchátko, ruka se mi chvěla. A jak jsem tak poslouchal hlas na druhém konci, zmocňovala se mě střídavě úzkost a nedůvěra. Byl to pan Ripley. Ne, probůh, tak daleko ne, do Anson Hall je to pěkná štreka a je neděle.

Farmářův hlas hřímal do telefonu. Byl jedním z těch, co se domnívají, že musí enormně křičet, aby překlenuli ty míle mezi námi.

„Je to ordinace?“

„Ano, tady Herriot.“

„Jé, tak už ste doma z armády?“

„Ano, jsem.“

„Chci, abyste sem ihned vyrazil, jedna má kráva je na tom bledě.“

„Co jí je? Je to naléhavé?“

„Jo, to je. Myslím, že si zlomila nohu!“

Držel jsem sluchátko dál od ucha. Pan Ripley přidal na hlasitosti. Začalo mi hučet v hlavě. „Z čeho tak usuzujete?“ zeptal jsem se a rázem jsem měl sucho v ústech.

„No, stojí na třech,“ zahřímal farmář obratem. „A čtvrtá tak nějak jako visí.“

Božínku. Zdálo se to být strašně důležité. Smutně jsem zamířil pohledem ke svému naloženému talíři. „Dobrá, pane Ripley, dorazím.“

„Přijedete okamžitě, viďte! Hned teď!“ burácel s naléhavostí v hlase.

„Ano, přijedu okamžitě.“ Položil jsem sluchátko, promnul si uši a obrátil se ke své ženě.

Helena vzhlédla od stolu se ztrápeným obličejem ženy, jíž se před očima bortí yorkshirský pudink v neživoucí trosky. „Snad nemusíš utíkat hned!“

„Je mi to líto, Heleno, tohle je zrovna jeden z případů, které odložit nemohu.“ Až moc živě jsem si dovedl představit, jak se poraněné zvíře zmítá v bolestech, které většinou bývají průvodním příznakem fraktury. „A ten člověk byl celý zoufalý. Zkrátka a dobře, musím vyrazit ihned.“

Mé ženě se chvěly rty. „Dobře, dám jídlo, než se vrátíš, do trouby.“

A jak jsem odcházel, viděl jsem ji odnášet talíř. Oba jsme věděli, že je to konec. Cestu do Anson Hall nemohl přežít žádný yorkshirský pudink.

V ulicích Darrowby jsem přidal na rychlosti. Dlážděné tržiště, dřímající na slunci, dýchalo nedělní pohodou a odpočívalo od všech obyvatel městečka, kteří pilně hodovali za zavřenými dveřmi. A už jsem byl za městem, nohu neustále na plynu, kolem žhnuly suché kamenné zídky. Když jsem konečně dorazil k odbočce na farmu, utržil jsem otřes.

Byl jsem tu, co jsem se vrátil z armády, poprvé a zřejmě jsem čekal, že tu narazím na něco nového. Stařičká železná vrata tu však stála beze změny, až na to, že byla ještě o něco rezavější. Se sílící předtuchou apokalypsy jsem se probojovával dalšími vraty, rozmotával provazy, ramenem nadzvedával horní břevna a postrkoval je, až jsem se konečně dobral k číslu sedm.

A tato poslední a nejstrašnější vrata tam stála beze změny. To snad není pravda, pomyslel jsem si a připlížil se k nim téměř po špičkách. Od té doby, co jsem je viděl naposledy, jsem zažil všechno možné. Byl jsem pryč odsud v úplně jiném světě, kde se mašírovalo a execírovalo, vyučovalo navigaci a nakonec létalo v letadle. A tahle rachitická konstrukce si tu stojí klidně dál.

Prohlédl jsem si je blíže. Nedbale přibitá prkna se vychylovala stejně jako předtím, stále visela na jediném závěsu, snad tam byl i tentýž kousek provazu. Bylo to neuvěřitelné. A pak jsem si přece jen všiml něčeho nového. Pan Ripley, zřejmě ze strachu, aby mu dobytek do tohoto starobylého opevnění nevrážel a neponičil ho, ověnčil je ostnatým drátem.

Snad časem obměkla. Nemohla přece zůstat stejně sveřepá jako dřív. Obezřetně jsem uvolnil pravý dolní provaz a krajně opatrně rozvázal provaz nahoře. A právě když jsem si pomyslel, že to probíhá hladce, odpadl hlavní závěs a vrata se s celou svou letitou zlostí zhoupla kolem levého úchytu.

Nejdřív mě praštila do hrudníku, pak mě zasáhla do nohou a tentokrát se mi navíc ještě kalhotami prohryzávaly ostnaté dráty. Vší silou jsem se je snažil odrazit, ale bušila do mě hlava nehlava, a když jsem se zaklonil, abych ušetřil hrudník úderu, podklouzly mi nohy a já upadl na záda. A sotva jsem se natáhl na cestu, zapraskalo dřevo a vrata se svalila na mě. Již dříve mi několikrát hrozilo, že se octnu pod nimi, ale pokaždé jsem na poslední chvíli vyvázl. Tentokrát však skutečně došlo na nejhorší. Zkoušel jsem se vyprostit, ale ostny svými železnými osidly pevně svíraly mé oblečení. Byl jsem v pasti.

Zoufale jsem zpod prken natahoval krk. Farma byla pouhých padesát yardů odtud, ale nebylo tam vidět živou duši. To bylo podivné. Kdepak je netrpělivý farmář? Očekával jsem, že ho zastihnu, jak rázuje po dvoře a lomí rukama, farma však vypadala opuštěně.

Pohrával jsem si s myšlenkou zakřičet o pomoc, ale zavrhl jsem ji jako příliš absurdní. Neměl jsem na vybranou. Uchopil jsem do obou rukou horní břevno a tlačil vzhůru. Přitom jsem se snažil neregistrovat zvuky trhajících se svršků. Tak jsem si pomaličku uvolnil cestu do bezpečí.

Vrata jsem nechal ležet tam, kde byla. Normálně za sebou pečlivě zavírám, ale dobytek na poli nebyl žádný a navíc už jsem si s nimi užil dost. Ostře jsem zaklepal na dveře farmy. Otevřela mi paní Ripleyová.

„Tedy, pane Herriote, to je dneska počasíčko, co?“ uvítala mě. Doutřela talíř od oběda, povytáhla si zástěru do širokého pasu a její bezstarostný úsměv mi připomněl farmáře.

„Ano… ano… je. Jsem tu, jak jste volali, abych se podíval na tu vaši krávu. Je manžel doma?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ještě se nevrátil od Lišky a psů.“

„Cože!“ Vykulil jsem na ni oči. „To je ta hospoda v Divertonu, ne? Myslel jsem, že má pro mě naléhavý případ.“

„To jo, ale musel tam skočit zavolat. My tady telefon nemáme.“ Její úsměv se rozšířil.

„Ale už je to skoro hodina. Měl by tu už dávno být.“

„To je pravda,“ řekla a pokývala hlavou na znamení souhlasu. „Ale určitě tam natrefil na nějaký svý kumpány. V neděli dopoledne sou U Lišky a psů všichni.“

Prohrábl jsem si rukou vlasy. „Paní Ripleyová, nechal jsem na stole ležet nedotčené jídlo, abych u vás byl co nejrychleji!“

„No, my sme už po jídle,“ odpověděla, jako by mě svými slovy chtěla utěšit. Ani mi to říkat nemusela. Ta intenzivní vůně, která se linula z kuchyně, pocházela nezvratně z hovězí pečeně. A není pochyb, že jí předcházel yorkshirský pudink. Chvilku jsem stál mlčky, pak jsem se zhluboka nadechl. „Dobře, podíval bych se tedy na tu krávu. Kde, prosím, je?“

Paní Ripleyová ukázala k boxu na vzdálené straně dvora.

„Je tam uvnitř.“ A jak jsem vyrazil po dláždění, volala na mě: „Můžete se na ni juknout, až se muž vrátí. Bude tu každou chvíli.“

Trhl jsem sebou, jako by mě přes ramena bičem práskli. Ta slova vyvolávala hrůzu. „Každou chvíli“, to je v Yorkshiru běžné rčení označující dobu značně neurčitou, až dvě hodiny.

Otevřel jsem horní dílec dveří a pohlédl do boxu na krávu. Znatelně kulhala, když jsem se k ní však přiblížil, začala na slámě jančit a zraněnou nohou se dotýkala země.

Zlomená noha to nebyla. Zatížit ji sice nemohla, ale nebyla nikde prověšená, jak je u zlomenin typické. Zalila mě vlna úlevy. U velkých zvířat fraktura obvykle znamenala porážku, protože tak velký tlak nemohla vydržet sebesilnější sádra. Něco s nohou zjevně měla, ale nemohl jsem ji chytit, abych zjistil co. A tak mi nezbylo než čekat na pana Ripleyho.

Vyšel jsem do odpoledního slunce a zahleděl se přes mírně stoupající pole k věži divertonského kostela vyčnívajícího mezi stromy. Po farmáři nikde ani vidu, ani slechu, a tak jsem se ztrápeně odebral na trávník za budovy a vyčkával jeho příchodu.

Zahleděl jsem se na dům a přes vnitřní vztek jsem pocítil určitou pohodu. Jako většina starších farem býval i Anson Hall kdysi panským sídlem. Někdy před sto lety si kdosi šlechtického původu postavil dům na překrásném místě. Dnes již byla střecha na spadnutí, jeden vysoký komín se opilecky klonil na stranu, ale sloupková okna, honosný dveřní oblouk a značná rozloha budovy člověka uchvátily. K tomu pastviny táhnoucí se až k zeleným vrškům.

A ty zahradní zdi. Ve dnech své slávy obklopovaly sluncem rozpálené kameny pěstěný trávník s pestrobarevnými květinami, nyní zde však bujely pouze kopřivy. Tahle kopřivová džungle mě fascinovala. Byly po pás vysoké a vyplňovaly každý centimetr země mezi zdí a budovou. O farmářích se všeobecně ví, že jsou špatní zahradníci, ale pan Ripley byla kapitola sama pro sebe.

Z rozjímání mě vytrhl křik paní domu. „Pane Herriote, už de! Právě sem ho zmerčila voknem.“ Vyšla k průčelí a ukázala směrem k Divertonu.

Její manžel už opravdu přicházel, černá tečka, jež se pomaloučku blížila poli. Pozorovali jsme ho spolu ještě dobrých patnáct minut, než se konečně protáhl otvorem ve stěně a došel až k nám. Kolem uší mu stoupal kouř z dýmky.

Přešel jsem rovnou do útoku. „Pane Ripley! Čekám tu už pěkně dlouho. Prosil jste mě, abych přijel ihned!“

„Dyk já vim, no ale chtít si zavolat a nedat si půllitránek, to bych přece dost dobře nemoh.“ Naklonil hlavu stranou a rozzářeně na mě hleděl, jist si svou nezvratitelnou logikou.

Chystal jsem se promluvit, ale on pokračoval. „A pak mi jedno koupil Dick Henderson, tak sem mu ho musel vrátit a už už sem byl na vodchodu, ale pak Bobby Talbot začal vo těch prasatech, co sem mu dal minulej tejden.“

Jeho žena vpadla do debaty s nefalšovanou zvědavostí. „Á, jé! Náš Bobby Talbot! To tam vysedává i dneska? Ten se snad z tý hospody nehne. To by mě tedy zajímalo, jak to snáší jeho žena.“

„To dá rozum, že tam byl Bobby. Dyk je tam pořád.“ Pan Ripley se pousmál, vyklepal si dýmku o podpatek a jal se ji opět plnit. „No a víte, koho sem tam nepotkal – Dana Thompsona. Vod tý operace sem ho neviděl. To ho ale zdrblo. Pořádně ho ubylo. Tomu pár piv udělá jen dobře.“

„Cože, byl tam Dan?“ vyhrkla paní Ripleyová. „No to je výborná zpráva. Co sem slyšela, tak lidi mysleli, že už ho z nemocnice nevrátí.“

„Promiňte,“ vmísil jsem se.

„To nic, jen sme tak plácali,“ pokračoval pan Ripley. „Byl to jen ledvinovej kámen. Dan bude v pořádku. Říkal mi…“

Zaťal jsem pěst. „Pane Ripley, mohu prosím vidět tu krávu? Ještě jsem neobědval. Když jste telefonoval, vrátila žena jídlo zpátky do trouby.“

„No, já se najed, než sem šel volat.“ Na ujištěnou se usmál a jeho žena, abych mohl být úplně klidný, pokývala hlavou a rovněž se usmála.

„To je báječné,“ pravil jsem ledově. „To rád slyším.“

Ale viděl jsem, že mě vzali za slovo. Sarkasmus u nich neměl šanci.

V rozviklaném boxu pan Ripley přidržel krávu a já jí nadzdvihl nohu. Položil jsem si ji na koleno, oškrábal nožem na kopyta nabalené bláto a v slunečních paprscích, které šikmo pronikaly dveřmi, se matně zaleskla příčina nesnází. Uchopil jsem kovový trn do kleští, vytrhl jej z nohy a podržel nahoře.

Farmář na něj několik vteřin pomrkával a pak se mu mírně roztřásla ramena. „To je má závlačka! Cha, cha, cha! To je divný. Musela se vyklepat na dlažbě, jo, byla tam dost volně. Jednou nebo dvakrát sem se málem převrh. Zrovna tuhle sem říkal ženě…“

„Já už vážně musím jít, pane Ripley,“ vložil jsem se. „Nezapomeňte, že jsem ještě neobědval. Jen skočím do auta pro protitetanovou injekci.“

Vpíchl jsem jí dávku, vsunul stříkačku do kapsy a už odcházel přes dvůr, když na mě farmář zavolal.

„Máte s sebou ty kleště, pane Herriot?“

„Kleště…?“ Zastavil jsem se a otočil k němu. Nemohl jsem tomu uvěřit. „Ano, to mám, ale přece teď nechcete kastrovat býčky?“

Farmář zablikl stařičkým mosazným zapalovačem a celý plamen přiložil k mističce dýmky. „Jen jeden kousek, pane Herriot. To nezabere ani minutu.“

No dobře, pomyslel jsem si, když jsem otevíral kapotu a lovil Burdizzo z jejich úkrytu v kombinéze. Teď už to bylo beztak jedno. Yorkshirský pudink byl odepsán, touhle dobou z něj byla jen vysušená slupka a hovězí, stejně tak jako báječná čerstvá zelenina, bylo téměř na popel. Všechno to bylo ztracené a jeden vykleštěný býček navíc na tom už nic nemohl změnit.

Jak jsem se otočil, rozlétly se dvojité dveře na konci dvora a vyklusalo obrovské černé zvíře. Stálo v sluneční záři a opatrnicky se kolem sebe rozhlíželo, kopytem rýpalo do země a podrážděně mrskalo ocasem. Němě jsem zíral na rozložité rohy, obrovitou kupu svalstva na bedrech, chladně se blyštící oči. Chyběla jenom fanfára na trumpetu a písek místo dlažek a stál jsem v Madridu na Plaze de Toros.

„To je ten býček?“ optal jsem se.

Farmář zvesela přitakal. „Tak to je von. Asi by bylo lepší zahnat ho do kravína, tam ho můžem přivázat za krk.“

Zavalila mě vlna vzteku a v první chvíli jsem si myslel, že na toho člověka začnu řvát, ale pak, jakousi záhadou, jsem cítil pouze nesmírnou únavu.

Poodešel jsem k němu, takže jsme stáli tvářemi téměř u sebe, a tiše k němu promluvil. „Pane Ripley, je to už pěkně dlouho, co jsme se viděli naposled, a vy jste za tu dobu měl spoustu příležitostí dodržet slib, který jste mi tehdy dal. Vzpomínáte? Že dáte býčky vykastrovat, když budou ještě malí, že vyměníte vrata? No a teď se podívejte na toho obrovského býka a koukněte, co mi vaše vrata provedla s oblečením.“

Farmář se zadíval s ryzím zájmem na trhance a díry v mých kalhotách a rukou se dotkl rozšklebence v mém rukávu.

„Teda, to je mi fakticky líto.“ Pohlédl na býka. „No je trochu velkej.“

Mlčel jsem. Po chvíli farmář narovnal hlavu a pohlédl mi do očí s výrazem odhodlání.

„No, nemělo by to bejt,“ řekl. „Ale poslyšte. Vykleštěte dneska jenom toho jednoho a já si dám pozor, aby se to už nevopakovalo.“

Zahrozil jsem mu prstem. „Ale tohle jste říkal už dřív. Myslíte to tentokrát doopravdy?“

Vehementně přitakal. „Ručím za to.“ Tento starý známý planý slib mě kupodivu nevytočil, jak by se možná dalo očekávat. Bylo to možná proto, že jsem byl dlouhou dobu mimo Yorkshire, viděl, jak se svět mění, mnohdy i rychleji, než se mi zamlouvalo, takže mě tato domácká známka neproměnnosti potěšila. Potlačoval jsem smích, až jsem se hlasitě rozchechtal. „Ha-ha,“ vyprskl jsem, „ha-ha-ha.“ Záhy se nakazila i paní Ripleyová. „Hi-hi-hi,“ přidala se, „hi-hi-hi-hi.“ Nato si pan Ripley vyndal dýmku z pusy a velice rozvážně pravil: „Che. Che-che. Che-che-che.“ A tak jsme tam všichni tři svorně stáli a hlasitým řehotem vyprovázeli nedělní odpoledne.

Jen býk posměšně frkal.

„No to je pravda,“ vyrážel mezi smíchem pan Ripley a otíral si oči. „Kdybych byl na vašem místě, taky bych se smál.“

Kapitola druhá

„Achueé… achuéueué!“ Vzlykot zlomeného srdce mě vyburcoval do úplného probuzení. Byla jedna hodina, a když se mi u ucha rozdrnčel telefon, čekal jsem drsný hlas farmáře oznamujícího, že se mu telí kráva. A namísto toho se tam linul tenhle příšerný zvuk.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se téměř bez dechu. „Co vás probůh trápí?“

Na druhé straně bylo slyšet polknutí a mužský hlas, který mezi vzlyky úpěnlivě prosil: „Tady Humphrey Cobb. Božínku, přijeďte se podívat na Myrtle, myslím, že umírá.“

„Myrtle?“

„No, chudinka můj pejsek. Je v hroznym stavu! Ueueé!“

Sluchátko se mi v ruce celé chvělo. „Co je s ní?“

„Ztěžka dýchá. Lapá po dechu. Mám pocit, že každou chvíli bude po ní. Přijeďte rychle!“

„Kde bydlíte?“

„Cedar House. Konec Hill Street.“

„Vím, kde to je. Hned tam budu.“

„Tak děkuju, moc děkuju. Myrtle dlouho nevydrží. Pospěšte si, pospěšte!“

Vyskočil jsem z postele, hodil na sebe šaty, které přehazuji přes židli u zdi. Jak jsem ve tmě spěchal, navlékl jsem si obě nohy do jedné nohavice svých pracovních manšestráků a praštil sebou jak dlouhý tak široký na podlahu.

Helena byla na noční telefonáty zvyklá a často ji probouzely jen napůl. A já se vždy snažil nevzbudit ji. Když jsem se oblékal, nerozsvěcoval jsem, svítilo mi pouze noční světlo na schodech, které jsme nechávali žhnout kvůli malému Jimmymu.

Tentokrát to však proběhlo jinak. Hlasité žuchnutí mého těla ji vyburcovalo do sedu.

„Co je, Jime? Co se děje?“

Zápolil jsem, abych se dostal na nohy. „Všechno v pořádku, Heleno, jen jsem zakopl.“ Sebral jsem z opěradla košili.

„Ale kam se tak ženeš?“

„Nesmírně naléhavý případ. Musím si pospíšit.“

„Dobře, Jime, ale když budeš pokračovat takhle dál, moc brzy se tam nedostaneš. Jen se uklidni.“

Má žena měla ovšem pravdu. Vždycky jsem záviděl těm veterinářům, kteří si v tíživých momentech zachovali klid. Ale já tohle do vínku nedostal.

Seběhl jsem po schodech a pádil přes velkou zadní zahradu do garáže. Cedar House byl od nás jen míli, takže jsem neměl čas si věc promyslet, pouze jsem se utvrdil v tom, že takováto akutní dušnost může být způsobena infarktem nebo náhlou alergií.

Jakmile jsem zazvonil, světla na verandě se ihned rozžala a přede mnou stál Humphrey Cobb. Byl to malý kulaťoučký človíček kolem šedesátky a jeho podobnost vejci ještě podtrhovala blyštící se holá hlava.

„Á, pane Herriote, jen pojďte dál,“ úpěnlivě štkal a po tvářích se mu řinuly slzy. „Díky, že jste vstal a přišel na pomoc mý malý ubohý Myrtle.“

Jak mluvil, div že se mi neroztočila hlava z výparů whisky, a když mě vedl halou, všiml jsem si, že se mírně potácí.

Pacientka ležela v koši ve velké, pěkně zařízené kuchyni vedle stáložárné pece. Rozněžnilo mě, když jsem uviděl, že je to rovněž beagle jako náš Sam. Poklekl jsem a blíže si ji prohlédl. Měla otevřenou tlamu a vyplazený jazyk, ale nezdálo se, že by její stav byl akutní. Naopak když jsem ji poplácal po hlavičce, mrskla ocáskem do deky. Do uší mi pronikal srdceryvný nářek: „Co s ní uděláte, pane Herriote? Je to srdce, viďte? Ach Myrtle, Myrtle.“ A človíček se choulil nad zvířátkem a chrlil potoky slz.

„Víte, pane Cobb,“ řekl jsem mu, „nezdá se mi to s ní tak zlé. Nemusíte se tolik trápit. Jen mě ji nechte prohlédnout.“

Přiložil jsem jí stetoskop k žebrům a poslouchal pravidelný tlukot nebývale silného srdce. Teplotu měla normální a právě jsem jí prohmatával břicho, když se opět ozval pan Cobb.

„Potíž je,“ vzdychl, „že jsem ji chudinku zanedbal.“

„Jak to myslíte?“

„No, celej den jsem byl v Cattericku na dostizích, sázel jsem a pil a na svýho pejska jsem ani nepomyslel.“

„To jste ji nechal celý den doma samotnou?“

„Ne, ne, byla s ní moje paní.“

„No dobře.“ Nebyl jsem z toho ani za mák moudrý. „Tak jí přece dala najíst a nechala ji na zahradě?“

„To jó,“ řekl a lomil rukama. „Ale neměl jsem od ní chodit. Tolik na mě pořád myslí.“

Když mluvil, cítil jsem, že se mi jedna strana obličeje rozpaluje vedrem. Problém byl rázem vyřešen.

„Položil jste ji moc blízko kamen,“ řekl jsem, „dýchá zrychleně, protože jí je nepříjemné vedro.“

Pochybovačně se na mě podíval. „Ten košík jsme přesunuli dneska. Chystali jsme se, že dáme na zem nový dlaždice.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Dejte ho zpátky a bude v pořádku.“

„Ale, pane Herriote.“ Opět se mu roztřásly rty. „Bude to něco horšího. Trpí. Podívejte se na ty její voči.“

Myrtle měla krásné, velké, hluboké oči, jaké už k její rase patří, a věděla, jak jich užít. Mnoho lidí si myslí, že v dojemnosti pohledu jsou šampióni španělové, já jsem však skálopevně přesvědčen, že beaglové. A Myrtle byla expert.

„Á, s tím bych se netrápil, pane Cobb,“ řekl jsem. „Věřte mi, bude v pořádku.“

Vypadal pořád nešťastně. „Neuděláte s ní něco?“

To byl v praxi veterináře velký problém. Když jste „něco neudělali“, lidé nebyli spokojeni. A v tomto případě potřeboval léčbu spíše pan Cobb než pejsek. Nehodlal jsem do Myrtle bodat jehlu, jen abych ho potěšil. Takže jsem z tašky vytáhl vitamínovou tabletu a vsunul ji zvířátku pod jazyk.

„Vezmi si tohle,“ řekl jsem. „Jsem si jist, že tohle jí prospěje.“ A koneckonců, pomyslel jsem si, tak hrozný podvod to zase není. Špatně jí to určitě neudělá.

Pan Cobb se očividně uklidnil. „To se ví, je to pašák. Vrátil jste mi klid.“ Zavedl mě do luxusního obýváku a nejistě doškobrtal k likérníku. „Dáte si skleničku, než půjdete?“

„Ne, vážně, děkuju,“ řekl jsem. „Raději ne, jestli vám to nebude vadit.“

„No, to já si kapku dám. Jen na uklidnění nervů. Pořádně mě to vzalo.“ Nalil si do sklenice bohatou dávku whisky a nabídl mi židli.

Volala mě postel, ale posadil jsem se a sledoval, jak pije. Řekl mi, že než šel do penze, dělal bookmakera na Západním závodišti a do Darrowby přijel teprve před měsícem. I když už není v přímém spojení s dostihy, stále tento sport miluje a nepropásl zatím ani jeden závod v severní Anglii.

„Zajedu si tam vždycky taxíkem a užiju tam pěknej den.“ Celý zářil, jak si vzpomínal na šťastné chvilky, pak se mu tvář na okamžik rozechvěla a vrátil se zas do ní ustaraný výraz.

„Ale zanedbal jsem svýho pejska.“

„Nesmysl,“ řekl jsem. „Viděl jsem vás s Myrtle v polích. Dopřáváte jí spoustu pohybu, viďte?“

„No ano. Dlouho se procházíme. Každej den.“

Rozzářeně se na mě podíval a opět si slušně zavdal whisky. „Jó, vy jste dobrej chlap. Víte co, jen jednu skleničku, než půjdete.“

„No tak dobrá, ale maličko.“

Jak jsme popíjeli, jihl, až na mě pohlížel téměř oddaně.

„James Herriot,“ zanotoval. „To je Jim, ne?“

„Ano, je.“

„Tak ti budu říkat Jime a ty mi říkej Humphrey.“

„Dobře, Humphrey,“ řekl jsem a dopil poslední kapku whisky. „Ale teď už vážně musím jít.“

Venku na ulici položil ruku na mou paži a opět mu zvážněla tvář. „Díky, Jime. Myrtle bylo dnes v noci skutečně zle, jsem ti vděčnej.“

Jak jsem odjížděl, uvědomil jsem si, že se mi ho nepodařilo přesvědčit, že Myrtle nic neschází. Byl přesvědčen, že jsem jí zachránil život. Byla to neobvyklá návštěva, a jak mě whisky požitá ve dvě hodiny ráno pálila v žaludku, došel jsem k názoru, že pan Humphrey Cobb je legrační patron. Ale sympatický.

Od této noci jsem ho dost často vídal cvičit s Myrtle na polích. Vzhledem ke své téměř sférické tělesné schránce se zdálo, že se od trávníku odráží, jednal však vždy rezervovaně a rozumově, až na to, že mi na potkání děkoval, že jsem mu pejska vyrval z čelistí smrti.

Až z čista jasna začalo všechno nanovo. Když jsem z postele zvedal telefon, bylo krátce po půlnoci. Ještě jsem ani pořádně neměl sluchátko u ucha a už jsem slyšel zmatené štkaní.

„Uejé… uejé… Jime, Jime. Myrtle je strašně zle. Prosím tě, ihned přijeď!“

„Co… co je jí tentokrát?“

„Škube sebou.“

„Škube?“

„No, škube, strašně! Tak přijeď, Jime, kamaráde, nenech mě čekat. Jsem k smrti vyděšenej. Určitě má psinku.“ Znovu se zlomil.

Zatočila se mi hlava. „Humphrey, psinku mít nemůže. Je to moc krátká doba.“

„Prosím tě, Jime,“ mluvil dál, jako by neslyšel. „Buď kamarád. Přijeď Myrtle prohlédnout.“

„Dobře,“ řekl jsem ustaraně. „Dorazím během několika minut.“

„Jsi dobrej kámoš, Jime, dobrej kámoš…“ Jak jsem pokládal telefon, hlas se zvolna ztrácel.

Oblékl jsem se v normálním tempu, ani stopy po panice z minula. Byla to vlastně jakási analogie, ale proč zase po půlnoci? Cestou k Cedar House jsem dospěl k rozhodnutí, že to určitě bude zase falešný poplach. Ale člověk nikdy neví.

Na verandě mě opět ovanul omamný závan whisky. Humphrey mě za stálého lkaní a posmrkávání dovedl do kuchyně, přičemž na mě asi dvakrát upadl. Ukázal ke košíku v rohu.

„Tamhle je,“ řekl a otíral si oči. „Vrátil jsem se zrovna z Riponu a takhle jsem ji našel.“

„Zase dostihy, co?“

„No, sázel jsem na kobyly a chlandil a svýho pejska, chudáčka, nechal trápit doma. Jsem hnus, Jime, přesně to jsem!“

„Hloupost, Humphrey! Řekl jsem ti to už posledně. Tím, že ji necháš den oddychnout, jí neubližuješ. No a co to škubání? Teď zrovna vypadá v pořádku.“

„Ano, přestalo to, ale když jsem přišel k její levý noze, dělala tohle.“ A demonstrativně zacukal rukou. V duchu jsem zaúpěl. „Ale mohla se drbat nebo odhánět mouchu.“

„Ne, bylo v tom něco víc. Poznám, kdy trpí. Prostě se jí podívám do očí.“

Viděl jsem, co má na mysli. Myrtliny beaglovské oči byly studnice emocí a bylo snadné v jejich hloubi vyčíst citovou výčitku.

S pocitem zbytečné práce jsem ji vyšetřil. Věděl jsem, že nenajdu nic. Ale když jsem se tomu človíčkovi pokoušel vysvětlit, že jeho pejsek je normální, nevzal to.

„A dáš jí zase tu zázračnou tabletku?“ žadonil. „Posledně ji vyléčila.“

Vytušil jsem, že ho musím ukonejšit, a tak Myrtle dostala další dávku vitamínů.

Humphreymu se nesmírně ulevilo a vratkým krokem si to namířil do obýváku k láhvi whisky.

„Potřebuju po tom šoku menšího vzpružáka,“ poznamenal. „Dáš si taky, viď, kamaráde?“

Tato etuda se v průběhu několika dalších měsíců odehrála vícekrát, vždy po dostizích a vždy mezi půlnocí a jednou hodinou. Měl jsem bohatě příležitostí situaci zanalyzovat a dospěl jsem k zjevně objektivnímu závěru. Většinou byl Humphrey normálně svědomitým majitelem pejska, ale po požití většího množství alkoholu se jeho náklonnost zvrhla v užvatlanou sentimentalitu a pocit viny. Ale i tak jsem k němu, když mi zavolal, vždycky zajel, věděl jsem totiž, že by ho hluboce zdrtilo, kdybych odmítl. Léčil jsem Humphreyho, ne Myrtle.

Pobavilo mě, kterak ani jednou nepřijal můj protest ohledně nutnosti mého zásahu. Byl přesvědčen, že mé prášky pokaždé zachránily pejskovi život.

Samozřejmě jsem nevyloučil ani tu možnost, že Myrtle to na něj těma svýma očima koulí úmyslně. Psí duše dovede také projevit nesouhlas. Bral jsem svého vlastního psa téměř všude. A když jsme šli s Helenou do kina a jeho nechali doma, z trucu zalezl pod naši postel, a když se vynořil, tak nás pak hodinu či dvě důsledně ignoroval.

Zhrozil jsem se, když mi Humphrey oznámil, že se rozhodl Myrtle spářit, protože jsem věděl, že následné „těhotenství“ pro mě bude zdrojem soužení.

Přesně tak to dopadlo. Ten človíček upadal do série alkoholických panik, z nichž všechny byly plané, a pravidelně po celých devět týdnů odhaloval v Myrtle pomyslné symptomy.

Obrovsky se mi ulevilo, když porodila pět zdravých štěňat. Myslel jsem, že teď získám trochu klidu. Po pravdě řečeno už mě to Humphreyho půlnoční blouznění začalo unavovat. Vždy jsem měl pevné předsevzetí k nočním případům vyjíždět, ale Humphrey je vystavil takovému nátlaku, že obměklo. Jednou mu to říct musím.

Tento okamžik nadešel, když bylo štěňátkům několik týdnů. Měl jsem hrozný den, začalo to v pět hodin ráno vyhřezlou dělohou u krávy a pokračovalo hodinami úmorného plahočení. Neměl jsem ani čas na jídlo. Pozdě do noci jsem zápasil s formuláři pro ministerstvo a mám podezření, že jsem některé vyplnil špatně.

Má neschopnost zastávat úřednické úkony mě vždy doháněla k šílenství, a když jsem se vlekl k smrti znavený do postele, má hlava byla zfrustrovaný včelín. Dlouho jsem se převaloval a snažil se formuláře vypudit z mysli. Když jsem usnul, mohlo být tak dobře po půlnoci.

Mám takovou utkvělou představu, že případy přesně vědí, kdy nejvíce potřebuji spát. Vědí to a škodolibě si přijdou. Ani trochu mě nepřekvapilo, když se mi do ucha rozdrnčel telefon.

Natáhl jsem zmoženou ruku k sluchátku. Světélkující ciferník na budíku ukazoval čtvrt na dvě.

„Prosím?“ zabručel jsem.

„Ueueé… ueueé… ueueé!“ Tato odpověď mi již byla důvěrně známa. Zaťal jsem pěsti. Právě tohle jsem potřeboval. „Humphrey! Co je to tentokrát?“

„Ach, Jime, Myrtle vopravdu umírá, vím to. Přijeď rychle, kamaráde, přijeď rychle!“

„Umírá?“ Několikrát jsem se hluboce nadechl. „Z čeho tak soudíš?“

„No, leží strnule na boku a chvěje se.“

„Dál nic?“

„No, žena říká, že když byla Myrtle odpoledne v zahradě, vypadala ztrhaně a chodila tak divně toporně. Víš, já před chvílí dorazil z Redcaru.“

„Byl jsi na dostizích, co?“

„Ano… pejska jsem zanedbal. Jsem ničema, obyčejnej ničema.“

Ve tmě jsem zavřel oči. Humphreyho obrazotvornost při vymýšlení symptomů byla bezmezná. Takže dneska se chvěje, vypadá ztrhaně a toporně chodí. Už tady byly dýchací potíže, škubání, kývání hlavou, třesení uší, co přijde příště?

Ale co je moc, to je moc. „Podívej, Humphrey,“ řekl jsem, „tvému pejskovi nic není, říkám ti to už po n-té.“

„Ach, Jime, kamaráde, buď tu rychle. Ueueé-uaa!“

„Nikam nepojedu, Humphrey.“

„Ne, né, to nemůžeš. Jde to s ní rychle z kopce, vopravdu!“

„Myslím to vážně. Takhle mě jen okrádáš o čas a sebe o peníze, jdi spát. Myrtle bude v pořádku.“

Když jsem se pak vrtěl pod peřinou, uvědomil jsem si, kolik sil mě stálo odmítnout. Nebylo pochyb, že by bývalo bylo méně bolestivé vstát a absolvovat další dějství v Cedar House nežli poprvé v životě odmítnout. Ale do nekonečna to pokračovat nemohlo. Musel jsem tomu učinit přítrž.

Výčitky svědomí mě mučit nepřestaly, ani když jsem upadl do neklidného polospánku, a je dobře, že podvědomí funguje i ve spánku. Když bylo na ciferníku 2.30, náhle jsem se zcela probudil.

„Proboha!“ vykřikl jsem a zazíral do tmavého stropu. „Myrtle má eklampsii!“

Vyškrábal jsem se z postele a začal na sebe házet šaty. Určitě jsem do něčeho vrazil, protože jsem slyšel Helenin ospalý hlas.

„Co je? Co se děje?“

„Humphrey Cobb!“ vyrazil jsem a zavazoval si tkaničky.

„Humphrey… ale vždycky říkáš, že to nespěchá.“

„Tentokrát ano. Jeho pejsek umírá.“ Znovu jsem se podíval na hodiny. Vlastně touhle dobou je už možná mrtvý. Zvedl jsem kravatu a pak ji mrskl zpátky na židli. „K čemu mi je? Co s ní!“ Vyletěl jsem z pokoje.

Dolů na zahradu a do auta. Můj mozek si přeříkával v bodech příznaky nemoci, které Humphrey popsal. Čubička, která se stará o pět štěňat, známky úzkosti, toporná chůze odpoledne, nyní prostrace a chvění. Klasický případ eklampsie v šestinedělí. Bez lékařského zákroku rychlá smrt. A už je to téměř hodina a půl, co telefonoval. To pomyšlení jsem nesnesl.

Humphrey byl ještě vzhůru. Očividně se uchlácholil lahví whisky, protože se sotva držel na nohou.

„Jime, kamaráde, ty jsi přišel,“ blekotal a mrkal na mě.

„Ano, jak je jí?“

„Pořád stejně…“

Vrazil jsem do pokoje, v ruce svíral kalcium a injekční stříkačku.

Myrtlino hladké tělíčko leželo natažené v tetanické křeči. Lapala po dechu a prudce se třásla. Z tlamičky jí vykapávala pěna. Její oči ztratily svoji něžnost. Měla strnulý, šílený pohled. Vypadala zuboženě, ale žila… žila.

Zvedl jsem pištící štěňátka na hadr, který ležel poblíž, a rychle vyholil a propíchl kůži nad radiální cévou. Pak jsem do cévy vsunul jehlu a zvolna s nekonečnou opatrností začal mačkat píst. Tyto stavy se léčily kalciem, rychlé vstříknutí by však pacienta jistě zabilo.

Celou dávku jsem zaváděl několik minut, pak jsem si sedl na bobek a pozoroval. V některých případech je třeba také užít narkotikum a já měl při ruce nembutal a morfin. Ale Myrtlin dech se začal zvolna zklidňovat a svalové strnutí se počalo uvolňovat. Pak polkla sliny a spočinula na mně pohledem a já už věděl, že bude žít.

Čekal jsem ještě, až poleví chvění končetin, když mi náhle někdo poklepal na rameno. Stál tam Humphrey, v ruce láhev whisky.

„Dáš si jednu, Jime, ne?“

Nebylo třeba mě dlouze přesvědčovat. Vědomí, že jsem málem byl zodpovědný za Myrtlinu smrt, mě přivedlo do mírného šoku.

Ruce se mi třásly, ještě když jsem zvedal skleničku. A sotva jsem se stačil jednou napít, zvířátko už z košíku vstalo a šlo zkontrolovat štěňata.

Z některých druhů eklampsií se pacient zotavuje dlouho, z jiných zas nebývale rychle. A já byl vděčný, v zájmu své nervové soustavy, že toto zrovna byl ten rychlý případ.

V jejím uzdravení bylo něco mystického, protože když si očichala rodinku, přešla podél stolu a pozdravila mě. Její oči přetékaly přátelstvím a intenzivně vrtěla ocáskem, jak se na správného beagla sluší.

Drbal jsem ji za ušima a Humphrey se náhle chraplavě rozřehtal. „Víš, Jime, něco jsem se vod tebe dneska naučil.“ Slova se mu z úst táhle vlekla, ale ještě byl při rozumu.

„A co, Humphrey?“

„Pochopil jsem… he-he-he… pochopil jsem, jakej jsem byl celý ty měsíce hlupák.“

„Jak to myslíš?“

Zdvihl ukazováček a moudře jím kýval. „Tolikrát jsi mi říkal, že tě tahám z postele pro nic za nic, já jsem fantazíroval a vymejšlel si, že mýmu pejskovi něco je.“

„Ano,“ řekl jsem, „to je pravda.“

„A já ti nikdá nevěřil, viď? Nedal jsem si říct. No, teď vím, že jsi měl celou tu dobu pravdu. Byl jsem padlej na hlavu. Promiň, že jsem ti votrávil tolik nocí.“

„Ale, Humphrey, s tím bych se netrápil.“

„No, ale není to správný.“ Máchl rukou směrem ke svému pejskovi, který celý rozzářený vrtěl ocáskem. „Jen se na ni podívej. Každý malý dítě pozná, že Myrtle dneska v noci vůbec nic nebylo.“

Kapitola třetí

Vysoko ve vřesovištích okolo silnic žádná svodidla nebyla, takže auto snadno sjelo koly z asfaltového pruhu na trávu, spasenou ovcemi do sametova.

Silnice se půvabně táhla mezi trávou a vřesem a za kopcem se svažovala do údolí. Bylo to jedno z mála míst, která skýtala krásný pohled do obou údolí, toho, z kterého jsem vyjel, i toho vpředu. Pode mnou se rozprostíral celý kraj, kyprá pole na dně údolí, pasoucí se dobytek, řeky někde na březích s oblázky, jinde zas lemované stromy.

Po svazích kopců se rozpínala svěží zeleň pastvin, ohraničených zídkami, dokud nezačalo pásmo vřesu a hrubých vřesovištních travin. Zde zůstala jen mozaika nekonečných zdí, šplhajících se k strakatým vrcholům a mizejících za holými hřebeny, které vyznačovaly počátek divoké přírody.

Opřel jsem se zády o auto a vítr mě dokola ovanul chladivým čerstvým vzduchem. Byl jsem v civilu pouhých několik týdnů a během své služby u letectva jsem na Yorkshire neustále myslel, ale již jsem zapomněl, jak je krásný. Pouhé vzpomínání někde daleko ve vás nedokáže vyvolat takový poklid, samotu, ten pocit blízkosti divoké přírody, jež činí Dales vzrušující a zároveň uklidňující. V davu lidí, šedi a čpícím ovzduší měst si moje fantazie dost dobře nedokázala vykouzlit místo, kde bych byl zcela sám, na široké zelené střeše Anglie, kde každý vdechnutý doušek by byl prosycen vůní trávy.

Prožil jsem tíživé dopoledne. Kamkoliv jsem přišel, se mi promítalo, že jsem se vrátil do proměněného světa, a já změny nemám rád. Jeden starý farmář mi, když jsem dával injekci jeho krávě, řekl: „Dneska je všechno na jehly, pane Herriote.“ A já se udiveně podíval na stříkačku v ruce a rázem si uvědomil, že teď opravdu z větší části jen píchám injekce.

Věděl jsem, co tím chtěl říct. Před pouhými několika lety bych jeho krávě musel lék podat tlamou. Uchopit ji za nozdry a nalít půl litru tinktury do hrdla.

Pořád jsme ještě s sebou nosili speciální láhev, pomocí níž jsme vpravovali lék v tekuté formě zvířeti do tlamy, což byla vlastně prázdná láhev od vína. Její výhodou bylo, že se pod hrdlem nerozšiřovala, takže z ní tekutina mohla snadněji proudit. Často jsme lék smísili s černou melasou, která ve většině kravínů stála v rohu.

Tohle všechno už bylo na ústupu a farmářova poznámka, že „všechno je na jehly“, mi znovu připomněla, že to brzy úplně vymizí. V zemědělství i veterinařině započaly revoluční změny. K farmářství se nyní přistupovalo vědečtěji a upouštělo se od koncepcí užívaných po celé generace. Do veterinářského světa zatím z celé té záplavy pokroku prosakovaly teprve první praménky. Prováděly se chirurgické zákroky, o nichž se dříve ani nesnilo, rozmáhaly se sulfonamidy, ale největší vzrušení způsobil fakt, že válka, vzhledem k naléhavé potřebě léčit účinněji rány, byla obrovským hnacím momentem pro Flemingův objev penicilínu. V naší profesi jsme zatím toto první z antibiotik k dispozici neměli, s výjimkou tubiček, jejichž obsah se při léčbě mastitidy vpravoval do strukového kanálku. To však byla předsunutá hlídka terapeutické armády, která měla smést staré léčebné metody do zapomnění.

Také se objevily známky, že farmaření v malém je už na ústupu. Většinou byli našimi zákazníky drobní farmáři, někteří měli jen kolem šesti krav, několik vepřů a drůbež. Byli to lidé opravdu ryzího charakteru, ale začali mít pochybnosti, že si při takovémto objemu dokážou vydělat na živobytí, a jeden či dva se zaprodali vlastníkům větších farem. Nyní v osmdesátých letech už prakticky žádní drobní farmáři nejsou. Dokážu si jich vybavit ve své praxi jen pár, starce, kteří tvrdošíjně dělají to, co dělali celý život, a to jen proto, že to dělají celý život. To jsou poslední zbytky mužů, kteří, jak jsem vzpomínal, žili podle starých hodnot, hovořili starým yorkshirským nářečím. Televize a rozhlas dnes toto nářečí udusaly.

Naposledy jsem se zhluboka nadechl a nasedl do auta. Pořád ve mně byl ten nepříjemný pocit změny, ale pak jsem oknem pohlédl na vysoké hory, vnikající svými lysými vrcholy do mraků, jedna na druhé, věčné a nezničitelné, tyčící se nad tou nádherou pod nimi, a náhle jsem se cítil lépe. Daleské pohoří se vůbec nezměnilo.

Čekal mě ještě jeden případ, pak zajet zpět do Skeldalu a podívat se, jestli na mě před obědem nečekají ještě nějaké pojížďky.

Zde se také všechno změnilo, můj společník Siegfried se oženil a usadil se několik mil od Darrowby. Já, Helena a náš malý Jim oficiálně řídíme běh ordinace. Vystoupil jsem z auta a zahleděl se na břečťan, který se pnul po úhledných cihlách až k pokojíkům, jež zpod kachlí vzhlížely k horám. V těchto pokojích jsme s Helenou započali náš manželský život. Dnes již obýváme dům celý. Je pro nás sice poměrně velký, ale my jsme šťastní, že tu jsme, protože oba tento starý dům, jeho rozsáhlé prostory a georgiánskou eleganci milujeme.

Vypadal naprosto stejně, jako když jsem ho před těmi lety spatřil poprvé. Jediný rozdíl byl, že během války se odevzdaly do starého železa kuchyňské regály, takže talíře teď visí na zdi.

Já a Helena jsme spali ve velkém pokoji, kde jsem přebýval ještě za svobodna, a Jimmyho jsme uložili v převlékárně, kterou za studentských let obýval Tristan, Siegfriedův bratr. Tristan už nás také opustil. Když válka skončila, byl kapitánem Farnonem. Sloužil ve veterinární jednotce Královské armády. Oženil se a nastoupil na ministerstvu zemědělství jako úředník pro výzkum neplodnosti. Zanechal v našem životě smutnou mezeru, ale naštěstí jsme se s ním a jeho ženou pravidelně vídali.

Otevřel jsem hlavní vrata a už v průjezdu zavanula silná vůně „pulv aromat“. Byl to aromatický prášek, který se přimíchával do léků a jeho vůně mě vždy vzrušovala. Jako by se vznášela okolo domu. Byla to vůně našeho cechu.

Prošel jsem do podlouhlé zahrady obehnané vysokou zdí a zabočil do lékárny. Význam této místnosti se zvolna vytrácel. Shlížely tu na člověka řady ladných fiól, na nichž byly vyryty latinské názvy – spiritus Aetheris Nitrosi, Liquor Ammonii Acetatis Fortis, Potassii Nitras, Sodii Salicylas. Vznosná jména. V hlavě jsem jich měl napěchováno na stovky, jejich vlastnosti, účinek a použití, dávkování pro koně, voly, ovce, prasata, psy či kočky. Ale brzy mi už asi nebudou k ničemu a zaměním je za poučky, jak velkou dávku posledního typu antibiotik či steroidů podat.

Tenkrát jsme si však ještě museli na steroidy několik let počkat. Také ty, jakmile se objevily na scéně, rozpoutaly další revoluční vlnu.

Když jsem z lékárny odcházel, div že jsem nevrazil do Siegfrieda. Hnal se průjezdem a okamžitě mě vzrušeně popadl za ruku.

„Ach, Jamesi, zrovna tě hledám. Měl jsem dokonale démonické dopoledne. Jak jsem jel po té příšerné vejmolnatce do High Listonu, vyklepal se mi u auťáku výfuk a teď jsem bez přibližovadla. Poslali pro nový výfuk, ale než ho přivezou a namontují, tak tu uvíznu. To je k zešílení.“

„To se zvládne, Siegfriede, objedu to za tebe.“

„Ne, Jamesi, to ne, je to od tebe hezké, ale podívej se, taková věc se může stát zítra znovu. O tom jsem s tebou právě chtěl mluvit. Potřebujem rezervní auťák.“

„Rezervní?“

„Ano, přesně tak. No, nemusí to být zrovna Rolls Royce. Jen něco, co by bylo v záloze pro podobný případ. Vlastně už jsem volal Hammondovi do garáže, aby nám přivezl nějaký příhodný kus ukázat. Myslím, že už ho venku slyším.“

Můj společník byl mužem činu a já se vydal ke dveřím za ním. Pan Hammond nám přivezl na vyzkoušení auto. Byl to Morris Oxford z roku 1933 a Siegfried se k němu ihned rozběhl.

„Tak teda… říkáte sto liber, pane Hammonde?“ Několikrát auto obešel, odloupl kousek rzi pod černým nátěrem, otevřel dveře a pohledem prozkoumal vybavení. „No, už leccos pamatuje, ale pokud šlape, na vzhledu nesejde.“

„Šlape jako hodiny, pane Farnone,“ ujistil ho majitel garáže. „Pouhejch dva tisíce mil po generálce, nežere vůbec žádnej olej. Nová baterie, gumy neojetý.“ Usadil si brýle na dlouhém nose, napřímil své kostnaté tělo a nasadil obchodnický výraz.

„Hmm.“ Siegfried dupl nohou na zadní nárazník a v stařičkém pérování zavrzalo. „A co brzdy? Ty jsou tady v těch kopcích důležité.“

„Ty jsou skvělý, pane Farnone, prvotřídní.“

Můj kolega zvolna pokýval hlavou. „Tak dobře, nebude vám vadit, když v něm objedu dům?“

„Ne, ne, to víte, že ne!“ odvětil pan Hammond. „Vyzkoušejte si ho, jak chcete.“ Byl to člověk, který si zakládal na tom, že ho nic nevyvede z rovnováhy. Důvěřivě zaujal místo vedle řidiče a Siegfried se chopil volantu.

„Naskoč si dozadu, Jamesi!“ křikl můj společník. Otevřel jsem zadní dveře a usedl v zatuchlém vnitřku za panem Hammondem.

Siegfried prudce vyrazil, až staré auto zalomozilo a zaskřípělo. Když jsme projížděli kolem Trengate, všiml jsem si, že límeček u košile majitele garáží navzdory jeho vnějšímu klidu povylezl o několik čísel nad modré seržové sako.

Když pak Siegfried u kostela zpomalil, aby odbočil doleva, trochu zalezl, ale vzápětí, když jsme se krajní rychlostí prořítili sérií ostrých úzkých zatáček, zas křečovitě vyskočil.

Dál jsme vjeli na dlouhou rovnou silničku, která vedla rovnoběžně s Trengate, a pan Hammond se znatelně uklidnil. Náhle však Siegfried sešlápl plyn a vyrazil tak bouřlivě, až se ptáčci z větví nad námi s pískotem rozlétli a límeček opět vylezl.

Když jsme dojeli na konec cesty, Siegfried na odbočce doleva téměř zastavil.

„Myslím, že vyzkoušíme brzdy, pane Hammonde,“ pravil vesele a stočil se náhle kolem domu, přímo k Trengate. Měl vážný úmysl brzdy důkladně prověřit. Řev historického motoru přerostl v hřmot, a jak se silnice hrozivě blížila, límeček se opět ukázal a náhle i košile.

Jakmile Siegfried dupl na brzdy, auto se prudce stočilo doprava a my se bokem šinuli do Trengate, přičemž pan Hammond hlavou narazil do střechy a odhalil celý zadní díl košile. Jakmile se auto zastavilo, vklouzl zase zvolna zpět do sedadla a sako límec opět zakrylo. Za celou dobu jedinkráte nešpitl a kromě onoho vertikálního pohybu neprojevil jedinou známku rozrušení.

Vystoupili jsme u vchodu do ordinace a můj kolega si pochybovačně mnul bradu. „Při zabrždění trochu táhne doprava, pane Hammonde. To by chtělo nechat opravit. Nebo nemáte tam ještě jiné auto?“

Majitel garáží chvíli neodpovídal. Stál tam bledý, brýle nakřivo. „Tedy… tedy…“ vypravil ze sebe roztřeseně. „Mám tam ještě jeden kousek. Možná, že by vám vyhovoval.“

„Výborně!“ mnul si Siegfried ruce. „Nemohl byste ho po obědě přivézt? Můžem to tu zase obkroužit a vyzkoušet ho.“

Panu Hammondovi se rozšířily oči a několikrát polkl.

„Dobře… no dobrá, pane Farnone. Ale já mám odpoledne nějakou práci. Pošlu sem jednoho svýho člověka.“

Rozloučili jsme se s ním a šli do domu. Když jsme byli v chodbě, položil mi parťák ruku okolo ramen. „Tak vidíš, Jime, další krok k zvýšení efektivity v naší praxi. Buď jak buď,“ usmál se a zvesela zahvízdal pár taktů, „tahle drobná intermezza mají něco do sebe.“

Náhle se ve mně rozhostila pohoda. Spousty věcí sice byly jiné a nové, ale Dales se nezměnil a Siegfried se nezměnil rovněž.

Kapitola čtvrtá

„To zní lákavě.“

28. října 1961