P. D.

J. R.

J. H.

J. P.

V. H.

M. E.

P. K.

K. S.

V. O.

Z. G.

S. B.

L. M.

B. D.

LETNÍ POVÍDKY

Petra Dvořáková

Jaroslav Rudiš

Jiří Hájíček

Jana Poncarová

Viktorie Hanišová

Marek Epstein

Petra Klabouchová

Kateřina Surmanová

Veronika Opatřilová

Zdeněk Grmolec

Simona Bohatá

Lucie Macháčková

Boris Dočekal

Letní povídky

LETNÍ POVÍDKY

Copyright © Petra Dvořáková, Jaroslav Rudiš,

Jiří Hájíček, Jana Poncarová, Viktorie Hanišová,

Petra Klabouchová, Kateřina Surmanová,

Veronika Opatřilová, Zdeněk Grmolec, Simona

Bohatá, Lucie Macháčková, Boris Dočekal, 2026,

„Marek Epstein“ c/o DILIA, 2026

„All rights reserved

Illustrations © Adéla Ťopková, 2026

ISBN 978-80-284-1683-6

To se musela vyparádit
jak obří slunečnice? 

PETRA DVOŘÁKOVÁ

spoušť

Už nejmíň půl hodiny trčím v autě na parkovišti, poslouchám tiché bublání motoru a pozoruju, jak se s každou minutou zvedá vítr. Mlátí větvemi vysokých kaštanů sem a tam. Ve vzduchu poletuje jejich zrezivělé listí, trochu to připomíná podzim, i když ve skutečnosti je sotva půlka července a venku je dusno k zalknutí.

Znovu se podívám na displej na palubní desce. Proboha, kde jako je? To je to její – hned běžím. Ve skutečnosti to znamená, že ještě chvíli postojí s tužkou na oči před zrcadlem, pak bude dalších pět minut zírat do botníku a teprve potom se loudavým krokem přikolíbá až sem. Nejraději bych se tady zakopal i s autem až pod zem. I když tohle volvo má lehce ztmavená skla a i já mám na očích tmavý brýle, vůbec není vyloučený, že mě tu někdo pozná. Znáte tu situaci, kdy sedíte za volantem na parkovišti a myslíte si, že jste mezi ostatními auty bezpečně schovaní jako myška v krabičce? A pak se najednou vedle vás objeví se svou škodovkou kolega z kanclu, zírá vám přímo do tváře a naprosto nechápe, co byste tu tak mohli dělat. Jenže tohle Erice nikdy nevysvětlím. Její starost není bát se. Její starost je dobře vypadat. A doufat, že mě přesvědčí, abych to konečně rozštípl. Rozhodl se, že se zbavím Hany a definitivně budu žít s ní. To je jediný Eričin cíl – získat mě pro sebe. Hučí do mě už pár měsíců, že takhle to dál nepotáhne, že to nikam nevede a že ať si konečně vyberu, protože ona má koneckonců život před sebou a utíkají jí skvělé příležitosti. I když před časem asi viděla podobně skvělou příležitost právě ve mně. Navzdory prošedivělým kotletám, navzdory tomu, že ten narůstající pupík maskuju už jen dost ztěžka. A teď, když jsem se konečně rozhodl, tak místo aby to s Erikou běželo jako na drátkách, tvrdnu tady a čekám, než se jemnostslečna uráčí.

Ťuk ťuk, ozve se mi najednou poklepání na okýnko a hned nato cvaknou zadní dveře. Erika tam stojí v obrovském slamáku, na sobě žluté plážové šaty s tenkými ramínky a hlubokým výstřihem a zubí se na mě od ucha k uchu. Jen se nepatrně usměju a kývnu. Proboha, to se musela vyparádit jak obří slunečnice? Nebo to fakt dělá schválně, aby si jí někdo všiml, protože tohle přehlídnout nejde. Ať už radši nastoupí a jsme z tohohle rozpálenýho parkoviště pryč. Říkám si, že by to byla fakt ironie osudu, kdyby to právě dneska prasklo. Kdyby mě tu někdo zahlídl, nějakým debilním souběhem okolností pak potkal Hanu a za tepla jí to napráskal.

Erika strčí tašku na zadní sedadlo, je napěchovaná až po okraj, jako bychom vyráželi na pláže v přímořských letoviscích v Saint-Tropez, a ne na vesnické koupaliště kdesi v Kotěhůlkách. Konečně sedí vedle mě, ještě ani nemá dopnutý pás a rychle šlápnu na plyn.

V autě je dobrých deset minut ticho, i motor jako by cítil můj vztek a držel se svými projevy zkrátka. Sem tam periferně zahlídnu Eričin obličej, napadá mě, že je nezvykle klidný, dokonce jako by se jí na rtech usadil setrvalý úsměv. Sevře se mi žaludek při představě, že nic netuší. Očima těká po ubíhající krajině, vzala si volno v práci a možná, že tenhle výlet je pro ni opravdová dovolená. Ne ta, na kterou letí za velký prachy s kamarádkou, ale tenhle jeden posranej den na koupáku se mnou, kdy si aspoň jednou za čas může připadat jako skutečná partnerka. Znovu mě při té myšlence bodne v žaludku. Vlastně moc nechápu, proč si vybrala zrovna mě. Možná jen proto, že v padesáti vypadám pořád líp než většina ostatních chlapíků u nás v kanclu. Nebo ve mně vidí zajištěnýho právníka, kde o vzhled a věk až zas tolik nejde?

„Doma dobrý?“ zeptá se s očima upřenýma před sebe.

Samozřejmě se neptá kvůli mně. Je to jedna z vět, který používá k tomu, aby mohla odstartovat hovor na téma rozvod. Jenže tentokrát se do týhle pastičky zahnat nenechám. Podívám se na ni, usměju se, ale neřeknu vůbec nic.

„Slyšíš mě? Doma dobrý?“ drbne do mě loktem.

„Jo, jasně, jako vždycky,“ pokusím se ji odbýt.

„Chtěla bych si dneska promluvit.“

Jasně, už je to tady. „Spíš vyprávěj, co dovolená, užila sis to?“

Erika našpulí naštvaně rty. „Věříš, že ani ne? Vedro… moře hnusný, samej písek a špína všude. Do Itálie fakt už nikdy!“

„Ale tak aspoň s Karolínou to bylo fajn, ne?“ snažím se nadhodit něco příjemnýho.

Erika ale znovu roztrpčeně zavrtí hlavou. „To bylo to nejhorší – ona je pořád ve stresu. To je samý – radši už pojď, nebo nám to uletí, pak stepuje na check-inu půl hodiny předem, pak zase že nezvládneme oběhat všechny památky a co řekne doma, až se jí na to budou ptát…“

Skoro neposlouchám a sleduju navigaci, která už po druhé přepočítává trasu a snaží se najít cestu ke koupališti. Je to malý vesnický bazén na kopci, kolem obrostlý smrky a břízkami, musí tam být fantastický výhled na krajinu. Zastavím na parkovišti plném výmolů, snažím se dát auto do stínu, ale moc šancí tu není. Nakonec Erika vystoupí první a teprve potom najedu těsně k malému hájíčku z buxusů. Pozoruji Eričino dokonale štíhlé tělo, v každém jejím pohybu jako by bylo něco dychtivého. Její boky mě dráždí a připomínají všechny ty měsíce, které jsme strávili nejdřív v hotelech, pak v jejím bytě, na který jsem si začal nebezpečně zvykat. A najednou si v tom všem zase vzpomenu na Hanu.

„Vím, že se se mnou nudíš,“ řekla mi jedno sobotní ráno v polovině června. Seděli jsme spolu u snídaně, na stole přede mnou ležela ošatka s celozrnným pečivem a máslovými croissanty. Marika s Patrikem ještě vyspávali po nějakým večírku u kamarádů a v kuchyni bylo nezvyklé ticho a klid. Ve chvíli, kdy Hana tu větu řekla, něco hluboko ve mně škublo.

„Promiň,“ odložil jsem hrnek s kafem a na zátylku se mi zatnuly všechny svaly. Teď už to přece muselo přijít. Muselo z ní vyletět, že o Erice ví a teď to konečně vytáhne a můj svět se rozletí na třísky, jako když šlehne prutem.

„Už spolu skoro nejsme. Nemluvíme spolu,“ pokračovala Hana a já upřeně sledoval maličký drobek, který ji uvízl pod rtem. Napadlo mě, že u všech ostatních by mi to připadalo nechutné, ale na Haně v tom bylo něco něžného. Vlastně jsem si v té chvíli uvědomil, že se mi pořád líbí. I když vlastně nikdy nesplňovala parametry prvoplánové krasavice. Už proto, že byla malá a při těle a měla široký nos a docela malé oči. Jenže v nich jí vždycky seděl příjemně bystrý výraz, s kterým řešila trampoty běžného života, a den za dnem tak vytrvale budovala naše zázemí a domov. Tenkrát mě poprvé přepadla hluboká lítost, že jsem si toho nikdy nevážil.

„Já vím, že spolu teď moc nejsme…“ zopakoval jsem a srdce mi tepalo až kdesi za ušima. „Mám toho moc v práci. Ty smlouvy jsou příšerný, předělával jsem to už čtyřikrát, ale oni se pořád nejsou s to dohodnout…“

Hana znovu zavrtěla hlavou. „Ne, o to nejde. Nejsi se mnou uvnitř. Chápeš to? Mně je jasný, že jsme spolu sedmnáct let. Oba jsme z toho unavení a rádi si dáme pokoj… jenže… teď v poslední době jako bychom to ani nebyli my.“

Panebože, teď to přijde, proběhne mi znovu hlavou a žaludek se smrští do velikosti švestky.

„Bojím se, že máš nějaký zdravotní potíže…“ vyletí z Hany a zdá se, že to myslí naprosto vážně.

„Zdravotní potíže?“ zopakuju po ní tak nevěřícně, až mi zavibruje hlas. Ona si vážně myslí, že mám zdravotní potíže? A nevidí, co se tu už pár měsíců děje?

„Tak se na sebe podívej – zhubl jsi, jsi vyčerpanej… a navíc – kdy jsme spolu naposledy spali?“

V žaludku mi znovu zacuká. Já jsem ale kretén! Jasně – to je přesně ono. Když si člověk pořídí milenku, nejdřív si dává pozor, aby doma všechno klapalo. Je šíleně pozornej, v posteli to fakt rozjede, trochu aby zahnal špatný svědomí, ale hlavně aby jeho protějšek nepojal podezření, že má aktivitu někde jinde. Jenže časem mu spadne pozornost. Zkoušel jsem si vybavit, kdy jsme se s Hanou naposledy milovali, ale neměl jsem vůbec ponětí.

„Ale Hani,“ zvedl jsem se od stolu, přešel k ní a přitáhl si židli, abych jí viděl do tváře. Jemně jsem jí palcem setřel drobek z tváře. „Fakt si nedělej starosti, je toho jen moc.“

Hana ale zavrtěla hlavou a najednou se ten její bystrý výraz proměnil. Úplně mi zatrnulo, že se mi tam rozpláče. „Vážně se o tebe strašně bojím. Víš, jak to bylo s tvým tátou. Taky se nám nezdál, pak začal hubnout… a nakonec to byla slinivka.“

„Neboj, prosím tě, tohle není můj případ,“ utěšoval jsem ji a zdálo se mi, že žaludek mi musí každou vteřinou vyskočit z krku. „Ale pro jistotu zajdu k doktorovi, jo?“ navrhl jsem, i když bych nejradši vykřikl, že si nemá dělat starost, že jsem prostě jen vyskákanej jak králík, protože to dělám třikrát týdně s milenkou.

Když se ke mně pak naklonila, pevně jsem ji objal a v hrudníku mě najednou sevřela obrovská lítost. Ona mě miluje, obrací se na mě s důvěrou, a já jí přitom den za dnem lžu a zrazuju všechno, co jsme spolu vybudovali. Asi by jí moc nepomohlo, kdybych jí povyprávěl, že s Erikou je to prostě jen sex. A taky si vůbec neumím vysvětlit, proč právě v té chvíli to tenkrát přišlo. Nejdřív jsem Hanu políbil na rty. Jak dlouho jsem necítil tu její jemnou vůni? Jako by jí vystupovala přímo z kůže. Potom jsem ji objal a po dlouhé době mě její tělo doopravdy vzrušilo. Když jsem ji potom v ložnici svlékal, nedokázal jsem pochopit, jak mě její pokleslá prsa a břicho poseté vybělenými striemi můžou rajcovat tisíckrát víc než Eričina dokonalá postava. Ten sex tenkrát v sobotu ráno všechno rozhodl.

Jenže v hlavě se problémy vždycky řeší o dost snáz než v realitě. Hlavně v tý, kde milenka přešlapuje u vašeho auta a v každém jejím pohybu je naděje, že takhle to zůstane už napořád. Pozoruju její útlé paže, kterými zvedá obrovskou tašku a starostlivě si upravuje klobouk. Nejradši bych se rozbrečel a mezi vzlyky jí nějak vysvětlil, že tohle je naposled. Že už nejsem schopen žít dva paralelní životy, že jí fakt děkuju za úžasnej sex a všechno to dobrý, co mi dala, ale já už vážně nemůžu dál. Že tenhle výlet na podělaný koupaliště je poslední dárek, který jí ještě chci dát. Než se s ní rozloučím. Že se jí omlouvám, že jsem jí sebral půl roku života, že jsem debil a pitomec, který byl poblázněný jak jarní moucha. Jenže teď si to srovnal v hlavě a ví moc dobře, že patří ke svý rodině a nikam jinam. Že tou vyvolenou je pořád Hana, i když je trochu nudná a kolem pasu se jí udělala pořádná pneumatika. A navíc že jsou tu Patrik s Marikou, kterým to prostě nemůžu udělat.

Zhluboka se nadechnu a vystoupím z auta a tvářím se, že je všechno naprosto v pořádku, protože teď to ještě Erice nezkazím. Poslušně kráčím za ní, najdeme místo pod starou moruší kousek od bazénu a vybalíme šedivou plážovou deku. Když si pak Erika stáhne šaty a odhalí prsa v barevných plavkách, úplně se mi postaví a dost mě štve, že si nemůžu pomoct. Nenápadně se rozhlídnu, jestli by si někdo mohl všimnout, ale nejbližší návštěvníci jsou od nás dobrých dvacet metrů.

„Jdeš do vody?“ zeptá se Erika a pročísne si hřebenem dlouhé vlasy.

„Jdi si zaplavat, já půjdu později,“ usměju se na ni.

„Není ti nic?“ zeptá se a zapátrá mi pohledem ve tváři. Možná do mě vidí mnohem víc než Hana, napadne mě.

„Ne, vůbec, v pohodě. Jen jsem slíbil Petrovi, že opoznámkuju ty smlouvy. Mám to skoro hotový a chci se toho zbavit,“ zamumlám a sáhnu do kožené tašky pro svazek papírů.

„No jo, Petr,“ našpulí rty Erika. Zlé jazyky tvrdí, že se ho snažila sbalit, ale on ji dost nevybíravě odmítl. Proto ho prý nemůže vystát, a kde může, tam do něj rýpne.

„Tak já jdu,“ upraví si spodní díl bikin a potom znovu rozvlní boky. Cestou k bazénu jí horký vítr pohazuje vlasy, na chvilku mi splyne se stromy, které zběsile máchají větvemi. Pak ji zahlídnu, jak opatrně slézá po schůdcích do zčeřené vody.

Štos papírů musím přidržovat, aby se mi nerozlétly po koupališti. Do bazénu se mi vůbec nechce, od rána mám totální stíhu, že tu někoho potkáme. Raději vytáhnu pero a začnu pomalu poznámkovat ty proklaté návrhy smluv.

Po deseti minutách je Erika zpátky a přes obličej jako by jí přelétl stín.

„Myslela jsem, že přijdeš za mnou,“ posadí se na deku a začne si osoušet tělo ručníkem. Kapky vody se jí třpytí na kůži jako perličky. „Natři mě, prosím,“ pohodí hlavou směrem k tašce a pořád ještě u toho čeká na mou odpověď.

Shrnu svazek papírů na hromádku a zatížím ho lahví s vodou. Potom vytáhnu krém na opalování a vymáčknu ho do dlaně. Je zteplalý a skoro mi protéká mezi prsty.

„Tak jak to bude?“ zeptá se mě Erika, zatímco jí přejíždím dlaněmi po zádech. Jsem rád, že mi nevidí do tváře.

„Co jak bude?“ opáčím, i když vím, kam přesně míří.

„Kdy to vyřešíš doma?“

Zavrtím hlavou a schválně nasadím unavený tón. „Eri, dneska prosím ne. Dneska si to chci užít.“

Cítím, jak se jí záda pod mou dlaní napnou jako tětiva.

„To si jako nemůžeme ani promluvit?“

„Ale můžeme si promluvit… jen prostě tohle nechme na jindy,“ pokusím se ještě jednou problém odsunout. Dneska máme výlet na rozloučenou, rozchod nás čeká až příští týden, tak jsem si to přece naplánoval. Jemně ji políbím na zátylek. Věřím, že tahle drobná lež mého těla by ji ještě mohla oklamat.

„Takže tomu zase uhýbáš?“

„Neuhýbám.“

„Ale jo, uhýbáš,“ vyjede Erika a v jejím obličeji se najednou usadí cosi z ropušího výrazu. Vztekle mi odsune dlaň ze zad, přitáhne si osušku kolem těla a otočí se přímo proti mně. „Tak jak to teda mezi náma bude?“

Nejdřív se rozhodnu, že to za každou cenu zvládnu. Že se na ni usměju, pohladím ji a vytlačím ze sebe něco jako Už brzo to vyřeším, ale ten ropuší výraz je tak odporný, že najednou nevím, nač čekat.

„Tak jo, povím ti, jak to bude,“ zamumlám úplně tichým hlasem. „Chtěl jsem ti to říct až příští týden, ale když to chceš vědět hned, máš to mít hned. Nerozvedu se. Mrzí mě to, ale ne.“

Erika strne, ropuší výraz nabere nový rozměr – ohromení. „Promiň, připadám si jako vůl. Vážně jsem tomu mezi náma podlehl, ale…“

„Ale co?“ opáčí ještě pořád strnule Erika.

„Ale uvědomil jsem si, že to mezi náma nemůže být vážnej vztah. Je mi skoro padesát a už nemám na to, budovat novej život. Ty seš strašně fajn holka, někoho si najdeš, kdo bude jen pro tebe…“

Erika ohromeně pootevírá a zavírá rty. Skoro bych přísahal, že má pod čelistí vzduchové vaky, které se pravidelně smršťují a zase roztahují.

„A to sis jako uvědomil teď?“

„Vím to už dlouho… chystal jsem se ti to říct…“

„Tak kurva proč mě sem taháš?“ rozhlédne se Erika po koupališti, jako by se ocitla v říši divů.

„Chtěl jsem ještě, aby sis užila výlet. Abys neměla pocit, že jsem tě měl jen na sex.“

Snažím se tlumit hlas, nemusí nás slyšet celý koupák.

Jenže Erika, jako by přesně tuhle mou obavu vycítila, vyskočí na nohy a zaječí: „A na cos mě teda celou dobu měl, ty kreténe jeden prolhanej.“

„Kristepane, můžeš si sednout a uklidnit se?“ natáhnu se po ní a chtěl bych ji chytit za dlaň. Na jedné straně mě popadá vztek, na druhé mi je té holky doopravdy líto. Jak jsem si mohl myslet, že mi tohle může projít v klidu? Že jí oznámím, že je konec, popřeju jí hodně štěstí, ona si sice trochu popláče, ale nakonec mě pochopí a všechno to tak nějak dobře dopadne.

Místo toho mi vztekle vytrhne ruku a lapá po dechu.

„Fakt se ti omlouvám,“ zašeptám a raději sklopím hlavu.

Erika se ale najednou zasměje, ropuší výraz se přemění ve výzor čistého šílenství. Prudce se ke mně sehne, myslím si, že mi vrazí facku a instinktivně ucuknu, jenže ona místo toho popadne svazek smluv a mrští jimi do vzduchu. Jednotlivé listy vylétnou vzhůru, okamžitě se dostanou do spárů větru, a než se stihnu pohnout, unese mi je vysoko do vzduchu. „Proboha, mám tam poznámky,“ zaúpím a vyskočím z deky. Vítr ale papíry žene dál, sotva chytím jeden, další tří mi uniknou. Lidi po mně zírají, papíry nemilosrdně míří k bazénu. První dopadne na hladinu, jako by právě spáchal kamikadze. Další ho zmateně následují. Lidi už mě nepokrytě sledují, je mi to ale jedno. V hlavě mi běží, že moje poznámky jsou definitivně v háji a že tady po hladině plují osobní údaje mých klientů a mně se je nepodaří zachránit. Skočím do bazénu a zoufale se snažím jednotlivé listy lovit. Pár děcek se tomu směje, kdosi mi pomáhá papíry sbírat. Některé z nich vylétly za plot koupaliště a hrnou se po trávě kamsi pryč. Když se podívám k dece, Erika už má na sobě žluté šaty a vztekle hází věci do obrovské tašky. Vyškrábu se z bazénu jako ztroskotanec na pustý ostrov, zmáchané listy upustím na trávník vedle tašky a hřbetem dlaně si utírám nos, z kterého mi kape voda.

„Odvezu tě domů,“ nabídnu Erice a snažím se, aby to znělo aspoň trochu klidně. Přece jen nestojím o další scénu.

„Naser si,“ zaječí Erika a pak rázným krokem vyrazí k bráně koupaliště.

Lidi se po ní dívají, vnímám, jak po očku sledují i mě. Chvíli bezradně sedím, z papírů už je vesměs jen hrouda nepoužitelné hmoty. Sbalím ji do ručníku, věci naházím do tašky a zamířím k autu.

Eriku nikde nevidím, řeknu si ale, že už se jí nebudu doprošovat. Sednu za volant a zabouchnu za sebou dveře. Pod zády mě pálí sedadlo a palubní deska úplně žhne. Vítr za oknem se točí dokola, zdá se mi, že ještě nabírá na síle. Na jednom ze smrků trčí můj papír, bezmocně se mrská sem a tam. Zůstanu sedět a zírám před sebe. Najednou mě napadne, že ten výhled do krajiny je tu vážně fantastický. Zírám na vesničku dole pod kopcem, rozpálená políčka posetá kolem ní, na malý lesík za ohradou, ve které se pasou koně. A docela pomaličku mě zaplavuje podivný pocit štěstí a klidu. Jako by mi ten zblázněný vítr odnesl Eriku a místo ní přivál dávno ztracený pocit svobody a klidu.

Dlouze ho vychutnávám, jako trestanec, kterého právě pustili na svobodu. Potom konečně otočím klíčkem v zapalování a vyrazím směrem k domovu.

Na konci vesnice zahlédnu Eriku na autobusové zastávce. Sedí tam na lavičce, slamák sražený do čela. Nejdřív zpomalím, kdyby přece jen chtěla nastoupit, ale když uvidí moje auto, odvrátí ropuší hlavu stranou. Znovu šlápnu na plyn a už se ani nepodívám do zpětného zrcátka. Řítím se pořád dál, vyjedu na hlavní silnici a za chvíli jsem na přivaděči k městu. V dáli trčí první sídlištní paneláky a s nimi se najednou ten omamný pocit klidu a svobody začíná rozplývat. Místo něj se mi kamsi do žaludku stěhuje úzkost. Představím si Hanu, jak sedí za stolem, s bystrým výrazem ve tváři řeší každodenní starosti, jen to jedno jediné nepochopitelně přehlíží. Že se k ní vrací cizí člověk, který za sebou zanechal kdesi v životě mladé holky pořádnou spoušť.

To chození po Českým ráji,
ono se to nezdá, ale to jsou
taky hory.

JAROSLAV RUDIŠ

ježíš z pálavy

A tak zase sedíme uprostřed krásného léta v té naší sauně v Českém ráji a potíme naše těla i duše. A ten, co celý život sekal trávu na fotbalovém stadionu a už je rok v důchodu, řekne: „Tak ti nevím.“

A ten, co dáví data v kanclu a pak jezdí furt dokola na kole, aby se z toho dávení dat v kanclu neudávil, řekne: „Co?“

„No jak to všechno dopadne.“

„No jak by to dopadlo, dobře to dopadne.“

„No nevím…“

„Ale neboj.“

„Ten fotbal, to je strašnej úpadek, co se to dneska hraje. Tohle nepamatuju, takovej úpadek. Člověk aby se styděl, že je fanoušek.“

„Nakonec to dopadne dobře.“

„No nevím.“

A pak je ticho, v kamnech to jemně praská a z nás pomalu teče pot. A ten, co je v důchodu, řekne: „Ten Putin nevypadá zdravě. Oni ho snad lakujou, než jde do televize, on se tak divně leskne jako mrtvola. On vypadá jako Lenin v mauzoleu, už teď zaživa. Já Lenina viděl, byl jsem v roce 1988 v Moskvě na čtyři dny a úplně mi to stačilo, fakt už nikdy víc. Museli jsme stát pořád někde ve frontě a nejdelší fronta byla před tím jeho mauzoleem, před tím muzeem smrti. Dvě hodiny jsme tam snad stáli. A uvnitř to pak vypadalo jako v pekle… Až doma mi došlo, že to peklo taky opravdu bylo… Ten Putin nevypadá dobře, je jako oživlá mrtvola. Ono i když hodně lakuješ, tak to nakonec nepřelakuješ, když to dřevo pod tím už hnije. To říkal přece Kája a ten to musel vědět. Kája byl truhlář.“

A ten, co dáví data v kanclu a pak jezdí furt dokola na kole, řekne: „Taky si na něj často vzpomenu, na Káju.“

„Kolik už to je roků, co měl tu bouračku?“

„Dva roky určitě.“

„Tři roky to jsou nejmíň.“

„Tonda, náš kamarád, ten mi dělá starost, Tonda nevypadá zdravě, i když se pořád tak směje.“

„No, Tonda taky lakuje, ale zevnitř, pivínka, fernet a žrádýlko.“

„Ale náladu má furt dobrou. Jak Tonda se směje, to se nikdo nesměje. Dlouho jsem ho neviděl, ale teď jsem ho viděl, kamaráde, v Kauflandu u masa. Jeho žena tam byla s ním, ona je jak věchýtek, jak proutek hubená. Krásná baba. On možná neví, co doma má. Ona nepije, sportuje, jóguje.“

„Co?“

„Jóguje. Jóga. To teď všechny ženský dělaj.“

„Jo tak, jasný. Moje jóga, to je sauna… Ta se mnou vždycky tak krásně zacvičí. A Tonda jezdí pořád na mašině?“

„Na mašině se poznali. Byla na motorce na jižní Moravě a tam Tondu klofla a pak jezdili spolu a nakonec si ho ptáčka zpěváčka přitáhla k nám do Českého ráje. Ale to už je minulost. Ona jezdí, ale Tonda už ne.“

„Tonda už teda nejezdí, jo?“

„Nejezdí. Motorku ztrhl. Tu jeho kawasaki.“

„To jsem nevěděl.“

„No je to velkej chlap, náš Tonda.“

„Velkej? To je malý slovo. Obr to je.“

„Ten by ztrhl i tank.“

„To jo. Já tenkrát bulel jak malej kluk.“

„Já bulím furt.“

„To nevíš.“

„Co?“