Michelle Conderová

Ztracení v poušti

Překlad: Čestmír Jonáš

Milá čtenářko,

jak nám ten čas letí! Nedávno jsme přivítali nový rok, a najednou tu máme březen, měsíc, kdy se už můžeme těšit na první jarní hřejivé sluneční paprsky.

A co mám pro vás tentokrát? Opět na vás čeká šest příběhů, tři tajemní šejkové, tři bohatí magnáti, šest dívek, které se zamilují, ale jejich láska není opětována…

V edici Sladký život se můžete těšit na závěrečný díl minisérie od Michelle Smartové Španělovo vykoupení a na první díl minisérie Král pouště s názvem Beduínská královna. V edici Sladký život Duo jsou Regan se svým únoscem Ztracení v poušti, stejně jako Abby, již unesou, ale zachrání ji Jezdec v bílém. O Dianě se říká, že je Ledová kráska, ale je její srdce skutečně tak chladné? A Skye? Ta – ač nerada – přistoupí na Manželovu hru, ve které své srdce prohraje.

A co nakonec? „Život měříme příliš jednostranně – podle jeho délky, a ne podle jeho velikosti. Myslíme víc na to, jak život prodloužit než na to, jak ho opravdu naplnit. Mnoho lidí se bojí smrti, ale nedělají si nic z toho, že sami a mnoho jiných žijí jen položivotem, bez obsahu, bez lásky, bez radosti.“ (Tomáš Garrique Masaryk).

S láskou,

Váš Harlequin

Název originálu:

Bound to Her Desert Captor

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2018

Překlad:

Čestmír Jonáš

Odpovědný redaktor:

Ivana Čejková

© 2018 by Michelle Conder

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Historická romance jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-4875-4 (EPUB)

ISBN 978-83-276-4876-1 (MOBI)

ISBN 978-83-276-4877-8 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Je mi líto, Vaše Veličenstvo, ale o tom, kde je vaše sestra, se nám nepovedlo získat žádné další informace.“

Jaeger al-Hadríd, král Santary, se obrátil ke stříbrovlasému pobočníkovi, krátce přikývl a vyhlédl klenutým oknem na střechy Aranu, hlavního města své říše. Bylo ještě brzy. Ranní slunce se zrcadlilo na blankytné vodě zálivu Mán a zalévalo město zlatavým přísvitem.

Palác se světle růžovou fasádou trůnil na vrcholu horského hřbetu, který ohraničoval kdysi rušný přístav. V posledních letech se proměnil v turistické letovisko plné hotelů, restaurací a nákupních středisek, v nichž se vkusně snoubilo staré s novým. Byla to jen jedna z mnoha Jaegerových vizí – měla na království upoutat pozornost, pomoci místnímu hospodářství a upozornit na měnící se tvář kdysi zanedbané země.

Nic ze svých úspěchů teď ale nevnímal, protože jeho mysl byla naplněná obavami o sestru Milenu a teoriemi o jejím záhadném zmizení. Když se před týdnem vrátil z pracovní cesty do Londýna, našel na psacím stole jedinou stopu, krátký vzkaz, který místo vysvětlení přinesl jen další otázky:

Drahý Jagu,

vím, že se ti to nebude líbit, ale vzala jsem si na pár týdnů volno. Nepovím ti, kam jedu, protože to pro mě je důležité. Proto s sebou taky nemám telefon. Vím, že kdybych si ho vzala, přišel bys na způsob, jak mě podle něj vystopovat. Nedělej si o mě ale starost, nic mi tu nechybí.

Tvoje Milena

Sáhl po vzkazu, který teď byl vložený do průhledného sáčku na důkazy, a musel se přemáhat, aby ho nerozdrtil v dlani. Jeho elitní zpravodajské jednotce se zatím povedlo zjistit jen tolik, že jeho sestra odletěla do Atén, kde se setkala s nějakým mladým mužem. Teprve později ho identifikovali jako Chada Jamese, zaměstnance ve společnosti GeoTech, kterému Jaeger osobně dovolil, aby posledních šest měsíců spolupracoval s jeho sestrou. Teprve teď se ukázalo, jaké se tehdy dopustil chyby.

Chad absolvoval na výbornou a Jaeger ho před rokem osobně přesvědčil, aby odešel ze Států a ujal se vedoucí funkce v jeho oblíbené společnosti GeoTech Industries. Zaměstnával v ní jen velmi inteligentní a motivované profesionály, kteří dovedli přicházet s novými nápady a vyvíjet technologie srovnatelné s tím, co nabízeli odborníci ze Silicon Valley. Jaegerovi ztvrdla čelist a musel se silou vůle přimět zachovat klid. Právě tento nadějný mladík si před týdnem vzal měsíc neplaceného volna. Jistě to nebyla náhoda, Jaeger si ale zatím nedovedl ujasnit, jestli je jejich útěk projevem romantického poblouznění, nebo jestli Chad jeho sestru unesl a bude za ni požadovat výkupné.

Tiše si sám pro sebe zaklel. Od chvíle, kdy se před deseti lety stal panovníkem, se ze všech sil snažil, aby jeho sourozencům nikdy nehrozilo žádné nebezpečí. Nedovedl pochopit, jak je možné, aby jeho úsilí přišlo vniveč.

Aféra navíc nemohla přijít v méně vhodnou chvíli.

Poslední desetiletí neúnavně pracoval na tom, aby se království Santara vzpamatovala z hospodářského úpadku a chaosu, v němž jej zanechal minulý král a Jaegerův otec. Milena zmizela právě ve chvíli, kdy se království už už dostávalo do postavení země, se kterou se musí počítat i v celosvětovém měřítku.

Cítil, jak mu v útrobách začíná hlodat nejasný strach. „Jak je to vůbec možné?“ zavrčel směrem k Tárikovi. „Jak je možné, že ani dnes, s veškerou technikou, kterou máme k dispozici, nedovedeme zjistit, kde teď Milena je?“

Postarší pobočník, kterého znal už od dětství, jen potřásl hlavou. „Pokud s sebou vaše sestra nemá telefon ani počítač, neexistuje způsob, jak ji sledovat,“ odvětil a jen mu tak potvrdil to, co Jaeger už dávno věděl. „Získali jsme přístup k záznamům z bezpečnostních kamer z přístavů v Pireu, Rafině a Lavriu, máme dokonce i záznamy z vlakového nádraží, ale zatím se nám nepovedlo zjistit nic dalšího.“

Zaklepání na dveře přerušilo proud kleteb, který se vyřinul z Jaegerových rtů. Do pracovny vstoupila jeho osobní asistentka a cosi zamumlala k Tárikovi. Po Jaegerovi jen hodila chápavým pohledem.

Ucítil, jak se mu zrychluje tep. Hlavně ať je Milena v bezpečí, pomyslel si horečnatě.

Tárik postřehl obavy v jeho očích a mírným potřesením hlavy naznačil, že zprávy, které právě dostal od asistentky, s jeho sestrou nijak nesouvisejí.

Dlouze si vydechl. O tom, že je Milena nezvěstná, zatím vědělo jen několik nejbližších spolupracovníků. Pomohli mu zorganizovat jednotku speciálně vycvičených agentů, kteří měli vystopovat Chad Jamese a od nichž se vyžadovala naprostá mlčenlivost. Jaeger o jejím zmizení nepověděl ani vlastnímu bratrovi, natož korunnímu princi Toranu, jehož si Milena měla už příští měsíc brát.

Skandál tak obrovských rozměrů si Santara jednoduše nemohla dovolit, i kdyby jen proto, že se v ní za pouhý týden měl odehrát celosvětový summit o problémech životního prostředí, zdravotní péče a bankovnictví. Měl být zásadním momentem ve znovuzrození zanedbaného království a všechen personál paláce pracoval dnem i nocí na tom, aby tak důležitá akce proběhla bez jediného zádrhelu.

„Povězte mi, o co jde,“ vyzval pobočníka, když v jeho tváři postřehl další náznak nejistoty.

„Právě mě informovali, že v Santaře před hodinou přistála sestra Chada Jamese.“

Jaeger se zamračil. „To je ta osoba, které den před zmizením posílal mail?“

„Mám za to, že ano, Vaše Veličenstvo. V příchozí poště byste už měl mít její složku.“

Jaeger se usadil za psací stůl, chopil se myši a přepnul počítač z režimu spánku. Vyhledal mail, sklouzl po něm očima a otevřel jeho přílohu. Dokument připomínal policejní zprávu.

Jméno: Regan Jamesová

Věk: 25

Pod hlavičkou byla uvedená i její výšku, váha a rodné číslo. Podle stručného popisu měla hnědé oči i vlasy a byla zaměstnaná jako učitelka v nějaké škole s rádoby vznešeným názvem. Žila sama v Brooklynu a dobrovolně pomáhala v centru volnočasových aktivit pro děti z chudých rodin. Žádná domácí zvířata, čistý trestní rejstřík, žádné záznamy o přestupcích. Oba rodiče po smrti.

Jaeger se zatím nedozvěděl nic, co by už nevěděl ze zprávy o jejím bratrovi. Teprve v závěru se zpráva zmiňovala o její webové stránce věnované fotografování. Na další stránce zprávy spatřil její podobenku.

Snímek zachycoval jen horní část jejího těla a Regan na něm stála někde na pláži. Vlasy měla svázané do ohonu a vítr si pohrával s několika praménky, kterým se povedlo uniknout ze sponky a které se právě snažila vrátit, kam patřily. Široce se usmívala, mezi ňadry jí na řemínku spočíval drahý fotoaparát.

Žena na obrázku působila, jako by nedovedla ublížit ani mouše. Její vlasy se ale zdály spíše kaštanové než hnědé a ani její oči…

Jaeger se v duchu vyplísnil za to, že dovolil, aby se jeho myšlenky začaly ubírat tak nevhodným směrem. Jsou prostě hnědé, když se to tak tvrdí ve zprávě, pomyslel si zhurta. „Kde teď je?“ optal se Tárika.

„Ubytovala se v hotelu Santara International. Nic víc zatím nevíme.“

„Nechte ji sledovat,“ rozkázal. „Chci vědět, kam jde, s kým mluví, co jí a jak často chodí na záchod. Chci vědět o každém jejím pohybu, i kdyby si jen šla koupit balíček žvýkaček. Je to jasné?“

„Jistě, Vaše Veličenstvo.“

Už když překračovala práh baru, věděla, že by se měla otočit a co nejrychleji odejít. Celý den se trmácela po Aranu a pátrala po sebemenší informaci, která by jí naznačila, co se stalo s Chadem. Zatím ale zjistila jen tolik, že existuje horko… a pekelné horko.

Čím déle v městě pobývala, tím byly její obavy neodbytnější. Právě proto také odmítla poslechnout, co jí radil instinkt, a vkročila do temného baru, který Chad zřejmě často navštěvoval, protože se o něm několikrát zmínil ve svých mailech.

Zařízení se skládalo z několika stolů, u kterých na dřevěných židličkách bez opěradel posedávali místní muži v tradičních burnusech, kouřili vodní dýmky a hráli karty. Z neviditelných reproduktorů hrála cinkavá arabská hudba a vzduch voněl pečeným ovocem, vůní, jejíž původ jí zůstával utajený. Urovnala si podél tváře šátek, kterým si s ohledem na místní zvyklosti při odchodu z hotelu zahalila ramena a vlasy, a zvolna se vydala k barovému pultu, před nímž stálo několik stoliček potažených červenou kůží.

Bar byl poslední nadějí, jak se dozvědět něco o Chadovi. Celý den se už v křivolakých uličkách starého města potýkala s pocitem vlastní nedostatečnosti a vykořeněnosti. Místní nebyli ani zdaleka nápomocní tak, jak se o nich tvrdilo v cestovních prospektech. Platilo to především o Chadově domácím, který ji hned zkraje podaroval podezíravým pohledem a pak jí povýšeně oznámil, že byt bez dovolení nájemníka neotevře.

Regan, která těsně předtím absolvovala návštěvu ve společnosti GlobalTech Industries, kde se jí také nepovedlo nikoho přimět, aby odpověděl na alespoň jednu otázku, nebyla v náladě, kdy by se bez protestů smířila s dalším odmítnutím. Začala muži vyhrožovat právníky a když opáčil, že jestli ho nepřestane obtěžovat, zavolá policii, odsekla, že se s tím nemusí obtěžovat, protože se na stanici vydá sama.

Policista, který měl právě službu, jí lhostejně sdělil, že Chad ještě není nezvěstný dost dlouho na to, aby po něm mohl vyhlásit pátrání, a vyzval ji, aby přišla znovu zítra. Připadalo jí, jako by se v Santaře všechno dělo poloviční rychlostí, než na jakou byla zvyklá z domova. Vzpomněla si, jak jí Chad vyprávěl, že to je jedna z věcí, která se mu na této zemi líbí. Možná to skutečně mohla být oproti uspěchanosti New Yorku výhoda, Regan ji ale těžko mohla ocenit ve chvílích, kdy už se cítila naprosto zoufalá.

Tou dobou už nad ní začala vítězit olověná únava a horečka z časového posunu, takže se před znuděným policistou málem rozplakala. Hned nato si ale vzpomněla na bar, o kterém jí Chad psal, vrátila se do hotelu a po krátké sprše se přeptala recepční na cestu.

Když se doma vydávala do společnosti, obvykle ji doprovázela kamarádka Penny, a Regan si cestou z hotelu začala přát, aby se jí před několika dny povedlo Penny přimět k cestě do Santary. Představa, že by teď měla sama vkročit do neznámého podniku, jí naháněla strach. Už na prahu získala pocit, že ji tu všichni pozorně sledují. Tento pocit ostatně zažívala už od chvíle, kdy vystoupila z letadla.

Po chvíli neklidu usoudila, že vše zbytečně dramatizuje, a nepříjemné tušení připsala strachu o bratra. Trpěla jím už dobrý týden, od chvíle, kdy v příchozí poště našla stručný mail, ve kterém jí Chad oznamoval, že nemá smysl, aby se s ním pokoušela spojit, protože nějakou dobu nebude na příjmu.

K tomu, aby se jí v hlavě rozezněl výstražný zvonek, stačilo uvážit, že Chad nikdy neudělá bez telefonu ani krok. Byl s ním tak svázaný, že o něm často hovořil jako o svém nejlepším příteli.

I tak by ale obavy možná potlačila, kdyby nebylo Penny. Ta ji hned následujícího dne zahrnula strašidelnými historkami o cestovatelích, kteří v cizích zemích zmizeli beze stopy a které už nikdo nikdy nespatřil. Regan pak dobré čtyři dny vydržela bojovat s rostoucími obavami a spokojila se s tím, že se Chadovi několikrát denně pokoušela dovolat. Když její úsilí nepřineslo výsledek, Penny jí málem koupila letenku do Santary sama.

„Vydej se tam a na vlastní oči se ujisti, že je všechno v pořádku,“ vyzvala ji. „Dokud to neuděláš, nebudeš tu nic platná. Krom toho, za celou dobu, co tě znám, sis ani jednou nevybrala dovolenou. Když všechno dopadne dobře, zažiješ aspoň trochu vzrušení, když ne…“ Odmlčela se a dodala: „Hlavně na sebe buď opatrná.“

Její poslední slova Regan na odvaze rozhodně nepřidala. Když se teď kolem sebe rozhlížela po baru a snažila se na okolí působit, jako by přesně věděla, co dělá, zachytila koutkem oka v rohu místnosti rozložitou postavu muže s hlavou zakrytou kefíjou, tradičním arabským šátkem. Působil uvolněně, dlouhé nohy měl natažené pod stolem a Regan si nedovedla vysvětlit, proč jí už od prvního pohledu připadá nebezpečnější než kobra.

Ucítila, jak se jí po zádech plíží ledová ruka strachu a v duchu se napomenula, že nesmí být chorobně podezíravá. I tak ale nenápadně sáhla do kabelky a zkontrolovala, jestli v ní má pepřový sprej. Spokojeně se usmála a obrátila tvář k barovému pultu. Stál za ním muž velký jako lednička, který s nepřítomným pohledem leštil sklenici a tvářil se nanejvýš znuděně.

„Co to bude?“ optal se hlasem hrubým jako beton. Jeho slova se nedala ani při nejlepší vůli považovat za přívětivé uvítání nového hosta.

„Nic nepotřebuju,“ opáčila zdvořile. „Hledám tu jednoho muže.“

Barman pomalu svraštil obočí. „Tady je mužů spousta.“

„Tak jsem to nemyslela,“ ohradila se, sotva si uvědomila, jak její slova vyzněla, a zašátrala v kabelce po Chadově fotografii. „Hledám tohoto muže,“ přistrčila snímek k barmanovi.

Hodil po něm pohledem: „Tak toho jsem tu nikdy neviděl.“

„Víte to jistě?“ zamračila se. „Vím, že sem chodí. Povídal mi to.“

„Jasně.“ Bylo na něm poznat, že ho její pokus o výslech ani trochu nepobavil. Sáhl po další sklenici a začal ji leštit utěrkou, která vypadala, že v pračce nebyla už několik týdnů. „Chcete vodní dýmku? Mám tu s jahodovou, ostružinovou a broskvovou příchutí.“

Teprve teď pochopila, odkud se vzala zvláštní ovocná vůně, kterou postřehla už na prahu podniku. „Ne, dýmku nechci,“ povzdechla si a do jejího hlasu se poprvé vetřel poraženecký podtón. Teprve opožděně si uvědomila, že by v cizí potřebovala nějakého průvodce, někoho, kdo by se vyznal v místních zvycích a poměrech a pomohl jí při pátrání.

Hned po příletu uvažovala, že by si pronajala vůz, v Santaře se ale jezdilo po opačné straně silnice a její orientační smysl nikdy nebyl příliš vyvinutý. Při vzpomínce na to, jak si ji Chad dobíral a tvrdil jí, že by byla schopná pohybovat se v kruhu, aniž by jí to připadlo divné, se jí sevřelo hrdlo.

Představa, že by se už nikdy neměla s bratrem vidět, byla nesnesitelná.

Po smrti jejích rodičů pro ni Chad představoval záchranný kruh v moři zoufalství a beznaděje. jejímu životu tehdy dávala smysl jen starost o bratra.

„Jak chcete,“ zabručel barman a pomalu se přemístil na druhý konec pultu k muži v místním odění.

Regan si teprve teď uvědomila, že jediný, kdo na sobě nemá tradiční burnus, je muž v rohu lokálu. Hodila po něm kradmým pohledem a zjistila, že ji i teď pozorně sleduje. Za celou dobu se ale ani jednou nepohnul a Regan připadalo, že snad ani nedýchá.

Rozhodla se, že si ho dál nebude všímat, a připomněla si, že je tu kvůli Chadovi, ne kvůli barmanovi nebo muži v černém, jehož přítomnost ji tolik znervózňovala. Zvedla z pultu bratrovu fotografii a obešla s ní všechny stolky. Na otázku, jestli neznají muže ze snímku, odpověděli všichni hosté záporně. Nijak ji to nepřekvapilo. Teprve když se ocitla u velkého stolu, kde několik hostů hrálo bakarat, si uvědomila, že v baru naprosto ustal šum hovoru a nahradilo jej napjaté, trochu tísnivé ticho.

Ucítila další nával nervozity. Aby ji překonala, usmála se a ukázala mužům Chadovu fotografii. zvolna po nich klouzala pohledem a pátrala po jiskřičce poznání. Několik hráčů jí pohled oplatilo a sklouzlo očima po jejím těle. Bezděky si přitáhla kolem hlavy tradiční šátek, pak ale usoudila, že jsou její obavy zbytečné. Úbor, který zvolila, se skládal z volných lněných kalhot a bílé halenky s dlouhými rukávy, a podle jejího upřímného mínění se rozhodně nedal považovat za vyzývavý.

Jeden z hráčů se zaklonil na židli a pronesl cosi v místním jazyce. Druhý se po jeho slovech zasmál a ušklíbl. Regan snadno pochopila, že to, co pověděl první, jistě nebyla lichotka. Neporozuměla sice jedinému slovu, ale usoudila, že některé věci jsou po celém světě stejné.

„No dobře, děkuju za pomoc,“ probodla hráče strohým pohledem nazlobené učitelky, obrátila se k nim zády a rychle přešla k vedlejšímu stolu.

Byl to ten, u kterého seděl jediný muž v evropských šatech. Sklouzla očima od netknuté vodní dýmky k rukám, které měl nedbale složené na břiše, a stoupala jím po rozepnutých knoflících sněhobílé košile a rozložité snědé hrudi až k jeho očím. Když doputovala pohledem přes hranatou bradu až k smyslným ústům, musela si bezděky navlhčit špičkou jazyka vyprahlé rty.

Jen matně zaregistrovala orlí nos a nejmodřejší oči, jaké kdy spatřila, protože sotva se do nich zadívala, začala si připadat jako zvíře lapené ve dvou kuželech světla. Zářily nebezpečnou energií a Regan jako ve snách usoudila, že se ještě nikdy nesetkala s mužem, který by působil tak nepřístupně. Ucítila, jak se jí zrychluje tep, a zažila pocit, jako by právě stanula na pohyblivém písku, který ji co nevidět pohltí.

Utíkej! zazvonilo jí v hlavě. I kdyby chtěla, nedovedla by se přimět k jedinému pohybu, protože muž nejenže působil nebezpečně, ale navíc byl až neuvěřitelně přitažlivý. Sotva si to uvědomila, ucítila, jak se jí tělem šíří vlna horka a začínají ji pálit tváře.

Zamrkala a pokusila se zpomalenou mysl přimět, aby jí nabídla alespoň pár možností, z nichž by si mohla vybrat. Než ale stačila zformulovat jedinou alespoň trochu souvislou myšlenku, vstal muž od stolu a zahradil jí mohutným tělem jedinou cestu k útěku. Při skřípavém zvuku, který vydaly nohy odsouvané stoličky, sebou Regan nevědomky cukla a ucítila, jak se jí tep ještě více zrychluje.

„Posaďte se,“ vyzval ji a jeho rty se zvlnily ve zlomyslném úsměvu. „Jestli tedy víte, co je pro vás dobré…“

Uvědomila si, že je dost silný, aby ji unesl v náruči. Hned nato jí blesklo hlavou, že by se mu ani příliš nebránila. Zhurta se v duchu okřikla a zkusila odhadnout, co je na muži tak neobvyklého, aby ji to dokonale vyvedlo z míry. Koutkem oka postřehla, jak je se zájmem pozorují zbylí hosté.

Bez odporu se posadila ke stolu a na kolena si položila kabelku, která ji od něj měla alespoň trochu oddělit. Vrhl k ní krátký pohled a z jeho úšklebku si domyslela, že mu význam jejího gesta neunikl.

I když si pod jeho pohledem připadala jako nahá, odolala nutkání vyskočit a prchat, jako by jí za patami hořelo. Zkusila si ujasnit, jestli má na vybranou. Pokud by teď utekla, mohla se jen vrátit do hotelu a pak se snad vydat na zpáteční cestu domů. Tak drtivou porážku si ale zatím odmítala připustit.

„Líbí se vám, co vidíte?“

Jeho temný hlas ji pohladil jako nejsvůdnější samet. Uvědomila si, že se znovu opájí pohledem na jeho smyslná ústa a z jeho přimhouřených očí vyrozuměla, že mu to ani tentokrát neuniklo. Zastyděla se a přiměla se zvednout pohled k jeho očím: „Vy mluvíte anglicky?“

„Očividně.“

Pod jeho panovačným pohledem si začala připadat jako dokonalá hlupačka. Povzdechla si a dodala: „Chtěla jsem říct, že mluvíte dobře anglicky.“

Jen nepatrným svraštěním obočí dal najevo, že její odpověď slyšel. Z jeho chování dál cítila, že k ní nechová nijak přátelské pocity. Zkusila si ujasnit, jestli je možné, aby se už někde setkali.

„Co tu děláte, Američanko?“ Jeho hlas byl hluboký a hrubý, rty se mu vlnily nesouhlasem a náznakem pohrdání.

Ne, pomyslela si, tomuhle muži se ani trochu nelíbíš. „Jak víte, že jsem Američanka? Jste snad taky Američan?“ Jeho přízvuk si zatím nedovedla zařadit.

Podaroval ji dalším úsměvem, ve kterém ani tentokrát nebylo jediné stopy po smyslu pro humor: „Připadám vám americky?“

Připustila, že jí připadá spíše jako muž, který by dovedl jeptišku přimět, aby se zřekla slibu cudnosti, a který to o sobě velmi dobře ví. „Ne, promiňte.“

„Tak co tu tedy děláte?“

Dlouze vydechla a zvážila, jestli mu má ukázat Chadovu fotografii. I když působil uvolněně, nemohla se zbavit dojmu, že pokud by se na něj třeba jen křivě podívala, vybuchl by hněvem. „Někoho… tu hledám.“

„Někoho?“

„Svého bratra.“ Usoudila, že když mu snímek ukáže, nemůže tím nic pokazit. Posunula mu jej po desce stolu a dala si dobrý pozor, aby se při tom nedotkly jejich prsty. Zadíval se na ni o zlomek vteřiny déle, než bylo nutné, a Regan zažila pocit, že jí neznámý dovede číst v myšlenkách. „Už jste ho někdy viděl?“ optala se dychtivě.

„Možná. Proč po něm pátráte?“

Regan se rozšířily zorničky a ucítila, jak ji zalévá vlna naděje. „Viděl? Kdy? Kde?“

„Tak ještě jednou – proč po něm pátráte?“

„Protože nevím, kde je. Vy to víte?“

„Kdy jste od něj naposled dostala zprávu?“

Jeho hlas zněl hrubě a rozkazovačně. Zčistajasna se jí zazdálo, že po Chadovi pátrá on, ne ona. „Proč mi nechcete odpovědět?“ optala se. Instinkt jí napovídal, že musí znovu pečlivě vážit každé slovo.

„Proč vy neodpovídáte na moje?“

„Odpověděla jsem.“ Neklidně si poposedla. „Odkud mého bratra znáte?“

„Neřekl jsem, že ho znám.“

„Ale tvrdil jste… povídal jste…“ Potřásla hlavou a zkusila si vzpomenout, co přesně vyslechla. „Podívejte, jestli ho neznáte, stačí, když mi to prostě a jasně povíte.“ Přitiskla si špičky prstů na spánek, ve kterém jí začínalo tepat, a pokračovala: „Mám za sebou dlouhý den a jsem vyčerpaná. Chápu, že je vám to lhostejné, ale jestli víte, kde je, ocenila bych, kdybyste mi to prozradil.“

Díval se na ni mlčky tak dlouho, až myslela, že neodpoví. „Nevím, kde je.“

V tónu jeho hlasu zaznělo cosi, co jí nepřipadalo úplně v pořádku, ale nedovedla přesně určit, co to bylo. Dovedla se v té chvíli soustředit jen na rostoucí beznaděj. Po návalu naděje, který před chvilkou prožila, ji cítila ještě tíživěji než dosud. „No, dobře…“

„Kdy jste od něj naposled dostala nějakou zprávu?“ optal se už podruhé.

Chvilku mlčela a snažila se odhadnout, proč jí naprosto cizí muž klade tolik otázek. „Proč to chcete vědět? Už jste mi přece přiznal, že nevíte, kde je.“

Pokrčil širokými rameny: „To nevím. Netvrdím ale, že vám nebudu chtít pomoct.“

Jejich pohledy se setkaly. Regan si nečekaně představila pouštního lva, který pohledem hypnotizuje králíka. „Pomoct… Mně?“

„Jistě. Působíte jako žena, která už nemá moc na vybranou.“

Chladně se na ni pousmál: „Chcete to snad popírat?“

Svraštila obočí a v první chvíli se chtěla proti jeho názoru ohradit, pak si ale znovu uvědomila, že by se jí pomoc člověka znalého místních poměrů mohla hodit. Na tušení, že jí muž může být nebezpečný, se ale ani teď nic nezměnilo. Bylo to podivné, protože ji zatím ani jedním gestem nezačal ohrožovat. Instinkt ji ale varoval, že je v něm cosi, čemu by neměla věřit. „Díky, ale zvládnu to sama.“

„Sama?“ Znovu se nevesele zasmál. „Jste cizinka, je večer a sedíte sama v pochybném baru ve městě, které neznáte. Jak si představujete, že to zvládnete, Ameriko?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztracení v poušti.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.