Emmy Graysonová

Týden ve Francii

Překlad: Čestmír Jonáš

Milá čtenářko,

taky Vás tak fascinují čísla? Druhý Sladký život Duo v tomto měsíci má číslo 333. Jen si to vyslovte: tři sta třiatřicet… A představte si ty chudáky cizince, jak by se poprskali, kdyby to po Vás zkusili opakovat!

To ale tedy znamená, že ve Sladkém životě Duo už vyšlo 666 příběhů. A když se k nim připočte 492 povídek v edici Sladký život… je to dohromady… moc! Někdy si budu muset dát tu práci a spočítám všechna ta neexistující království, knížectví a emiráty, kde se ty příběhy odehrávaly. Tentokrát je to mj. na ostrůvcích v Beringově úžině, kam Lucy Monroeová umístila království Mirrus a Voljarus. Co ji vedlo zrovna do tak zmrzlé část světa, to vážně nevím. I když… možná právě proto, že je kolem nich pořád zima, jsou hrdinové pořádně žhaví. Přesvědčte se sama!

A protože máme zimu i my, mohu Vám trochu té vášně na konec roku a pod stromeček na zahřátí taky doporučit. A když to nejde jinak, tak alespoň zprostředkovaně s mými knihami!

Příjemné svátky a mnoho zdraví do příštího roku.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Proof of Their One Hot Night

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Překlad:

Čestmír Jonáš

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2021 by Emmy Grayson

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-8491-2 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-8492-9 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-8493-6 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Calandra Smytheová otevřela oči. Ucítila, jak ji kolem pasu objímá teplá svalnatá paže, a překvapeně sebou cukla. Když pak v zrcadle nad postelí spatřila svůj obraz, málem vykřikla leknutím.

Hruď a boky jí zakrývalo tmavomodré hedvábí, pod tenkou pokrývkou ale byla nahá. Látku ložního prádla vnímala na holé kůži jako chladivý polibek. Vlasy, které obvykle nosila svázané do přísně utaženého drdolu, teď byly rozhozené po polštáři jako tmavohnědá svatozář. Rty měla naběhlé, tváře zarudlé.

Ach ne.

Připadala si v té chvíli jako barevná ilustrace z obálky romantického románu.

Právě tak ostatně působil i muž, jehož ruka jí právě spočívala na břiše. Tvář měl sice zabořenou do polštáře, zrcadlo jí ale nabízelo ničím nerušený pohled na nahou zadní stranu jeho těla. Na šíji se mu vlnily tmavé vlasy. Měl široká ramena a svalnatá záda, která přímo vyzývala k tomu, aby nějaká žena nadšeně zkoumala chtivými doteky každou jejich oblinu a pak postupovala dolů…

Dost!

Silou vůle se přiměla zpomalit vzrušený tep. Nechápala, jak mohla něco takového dopustit. Ještě nikdy neudělala nic podobně impulzivního, nikdy si nikoho nepřipustila tak blízko k tělu. Připadlo jí, jako by se do její bytosti předchozího večera vtělila nějaká jiná žena, jedna z těch, které odpovídají na svádění úsměvem a flirtováním, ne chladným pohledem vyhrazeným pro ty, kdo se je rozhodli obtěžovat nežádoucí pozorností.

Mezi žaluziemi dál proudilo do pokoje světlo brzkého rána. Bodavě jí vtrhlo do očí zamžených spánkem. Rychle několikrát po sobě mrkla a opatrně se vyprostila zpod paže milence.

Pomalu spustila nohy z pelesti postele a ucítila pod nimi měkký tlustý koberec. Rozhlédla se po pokoji důkladněji a zjistila, že celou jednu stěnu zabírá velký mramorový krb. Vysoká okna nabízela úchvatný pohled na řeku Hudson. Bylo snazší soustředit se na zkoumání přepychového zařízení než znovu věnovat pohled nahému muži, který dál spokojeně spal za jejími zády. Bylo bezpečnější zkoumat podrobnosti mramorové vířivky, kterou zahlédla pootevřenými dveřmi v koupelně, než vzpomínat na palčivou stopu, kterou za sebou zanechávaly doteky jeho rtů na šíji, ňadrech a břiše. Mohla tak odložit chvíli, kdy se bude muset postavit se čelem poznání, že se vzdala panenství s mužem, pro kterého měla dlouhé tři roky jen slova pohrdání.

Sáhla po telefonu. Displej naštěstí neukazoval žádné nepřijaté hovory ani textovky od Adriana, jejího zákazníka a zaměstnavatele. Ani neuvěřitelná noc, kterou prožila, nestála za ztrátu jeho důvěry. Po chvilce usoudila, že ani klidu v duši.

Vždy byla hrdá na to, jak si dovede všechny udržovat v uctivé vzdálenosti. Rychle usoudila, že jediná noc plná divokého sexu nemůže na jejím postoji k okolí nic změnit. Už první rychlý pohled přes rameno ale podrobil její závěr důkladné zkoušce. Na přitažlivé tělo dopadalo šikmé slunce ranní a lákavě zdůrazňovalo zlatavým přísvitem každý sval jeho zad, jejichž tvary tak dokonale poznala.

Dost!

Znovu se rozhlédla po pokoji a zkusila odhadnout, kde skončily její šaty. Věděla, že se musí co nejrychleji obléci a vyplížit se z ložnice dříve, než…

„Buenos días, Callie.“

Alejandro Cabrera se při pohledu na to, jak jeho milenka ztuhla, jen líně pousmál. Proti světlému oknu se lahodně rýsovala silueta jejího nádherného těla. Napadlo ho, že by ji možná dovedl přesvědčit, aby se k němu vrátila do postele. Mohl by tak znovu pokrýt polibky její tělo, od půvabně tvarovaných kotníků k plným rtům, možná i s několika odbočkami…

Podle jejích ztuhlých ramen a vyplašeného výrazu v očích pochopil, že to, co se stalo předchozí noci, se nebude opakovat. Zamrzelo ho to. Byl by rád, kdyby ho jindy tak chladnokrevná organizátorka společenských akcí s ledovým srdcem znovu omámila opojnými polibky a slastným sténáním.

Když zjistil, že je panna, chtěl být ještě pozornější a něžnější milenec než jindy.

Druhé kolo jejich milování už tak něžné nebylo. Calandra odpovídala na jeho dráždění s vášní, která jej vynesla do nových výšin rozkoše. Do výšin, které, jak si s úšklebkem přiznal, by s ní teď rád navštívil znovu.

Posadil se a opřel zády o čelo postele. Všiml si, jak se mu její pohled zatoulal k rozkroku. Ihned ucítil novou vlnu vzrušení.

Na tvářích jí při pohledu na jeho tuhnoucí mužství naskočily rudé skvrny. Rychle uhnula pohledem.

Zeširoka se usmál. „Nevidíš nic, co bys už neviděla.“

Tvář se jí stáhla nelibostí. „Nepřipomínej mi to, prosím.“

Zpozorněl. Taková slova zatím od ženy po první společné noci neslyšel. Zamračil se a napadlo ho, jestli její vášnivost nebyla jen přeludem. Než ale mohl znovu promluvit, přeběhla Calandra pokojem a posbírala si z podlahy šaty. Po několika vteřinách jí vypadly z prstů a znovu skončily na zemi v neuspořádané hromádce černého saténu. Chvilku je upřeně pozorovala, jako by je chtěla silou vůle přimět, aby se vznesly a zakryly ji, pak se ale zhluboka nadechla, vysunula bradu a podívala se mu přímo do očí. „Přestaň se na mě dívat!“ rozkázala.

Odtrhl pohled od růžových hrotů ňader a zaostřil jej přímo do jejích očí. Byly šedé, nevýrazné, bez jediné známky citu. „Nevidím nic, co bych už neviděl,“ poznamenal.

„Hned, Alejandro!“ prskla.

Se zklamaným povzdechnutím odvrátil pohled od nádhery jejího nahého těla a vyhlédl oknem na newyorské mrakodrapy zalité ranním sluncem. Původně neplánoval, že by se účastnil oslavy představení nového vína, kterou uspořádal jeho bratr. Dnes byl rád, že poznání neodmítl. Nikdy by jej ale ani ve snu nenapadlo, že jeho další milenkou bude právě Calandra.

Právě tak by tě ale ani nenapadlo, že je panna.

Nenápadně hodil pohledem přes rameno a po očku sledoval, jak pod černou látkou šatů mizí smyslná křivka její šíje, štíhlý pas a nádherné dlouhé nohy. Po chvilce hloubání mrzutě usoudil, že mu nezbývá než spokojit se s vděkem za společnou noc.

„No…?“ ozvala se.

Potlačil úsměv a znovu se k ní obrátil čelem. Byla už oblečená, rty měla pevně sevřené a ruce bojovně založené do boků. Propichovala ho pohledem tak chladným, že by zahnal většinu mužů na útěk.

Alejandro se jím ale odradit nenechal. Stačilo, aby si vzpomněl, jak ho nohama objímala kolem pasu. „Pardon?“ otázal se.

„Díky za…“ Neurčitě pokynula rukou a potřásla hlavou. „Doufám, že bude tvoje cesta do New Orleansu příjemná.“

Nedovedl si vyložit, proč se ho po jejích slovech zmocnil záchvěv paniky. Než se ale mohl nad svými pocity lépe zamyslet, podlehl instinktu a vyskočil z postele. Natáhl si domácí kalhoty, které byly přehozené přes opěrák židle, a vydal se za ní do obývacího pokoje.

Když překročil jeho práh, stála už s rukou na klice u dveří apartmá. Zaměřila pohled na jeho nahou hruď, hned nato jím ale uhnula bokem a do tváří jí znovu vhrkla krev.

Spokojeně si pomyslel cosi v tom smyslu, že ani ledová královna není tak chladná a netečná, jak by chtěla.

„Co tu děláš?“ optala se hlasem, který by zmrazil i sněhuláka. „Už jsem se rozloučila.“

„Nebylo by slušné nedoprovodit tě zpět do tvého pokoje.“

Rty se jí sevřely ještě o něco pevněji. Od chvíle, kdy ji před třemi lety najal jeho bratr Adrian, se Alejandro nepokrytě bavil tím, jak si ji neustále dobíral a pokoušel se s ní flirtovat. Provokoval ji a ze všech sil se snažil vynutit bezděčnou, přirozenou reakci z ženy, která dávala přednost práci před zábavou. Povedlo se mu to teprve minulou noc, když sténala jeho jméno a zarývala mu nehty do ramen. Připadalo mu, jako by i teď cítil horkost jejích doteků.

„Nemám tu pokoj.“

Zamračil se. „Proč ne?“

„Bydlím v New Yorku u známých.“

Hruď se mu sevřela žárlivostí. „U známých?“

Při změně tónu jeho hlasu ani nehnula brvou. „Ano.“

„Znám je?“

„Ne.“ Otevřela dveře a vyšla na chodbu. Zachytil je dříve, než se stačily zavřít, a vykročil za ní.

„Neměl by sis obléct aspoň košili?“ poznamenala cestou k výtahu. Zvuk jejích kroků teď tlumil tlustý koberec.

Cestou minuli nějaký starší pár. Ženě při pohledu na Alejandrovu nahou hruď klesla brada, její manžel jen cosi popuzeně zabručel a zatahal ji za ruku, aby přidala do kroku.

„Není mi zima,“ odbyl její poznámku. Když pak cinkl výtah a jeho dveře se s tichým zašuměním otevřely, dodal: „Všechno jsi to už viděla. Líbala. Kousala.“

„Ano, už mi to došlo. Nemusíš to pořád opakovat.“

Vstoupil za ní do kabiny dříve, než se dveře stačily zavřít, a stiskl tlačítko do přízemí. Znovu se tak ocitli v těsné, intimní prostoře. Uslyšel, jak se Calandra zhluboka nadechuje, a vycítil, jak mezi nimi znovu jiskří těžko popsatelná energie. Znovu se ho zmocnilo vzrušení a do mysli mu nanovo vtrhly lahodně dráždivé obrazy jejich společné noci. Zariskoval a klesl pohledem k rozkroku.

Calandra teď hleděla přímo před sebe. Narovnala se v ramenou a její plná ňadra napjala tenkou látku šatů. Po zádech jí splynuly tmavé kadeře a Alejandro pocítil neodolatelnou touhu znovu do nich vplést prsty.

Výtah zastavil a jeho dveře se otevřely přímo do hotelové haly. Lemovaly ji řecké sloupy s amforami přetékajícími záplavou květů. Ze stropu visely zlacené lustry a provoz z rušné třídy za okny sahajícími od podlahy až ke stropu tlumila tichá instrumentální hudba.

Calandra vyšla z výtahu a na podlaze z růžového dřeva zacvakaly její podpatky. Nenuceně se vydal za ní. I když se chtěl vrátit do pokoje, objednat si snídani do postele a před odletem do New Orleansu naspat alespoň pár hodin, tušil, že by se měl zachovat alespoň trochu galantně a přinejmenším ji doprovodit do taxíku.

Recepční k němu zvedla pohled a hned nato ztuhla jako solný sloup. Za brýlemi s širokými obrubami se jí rozšířily zorničky. „Ehm, pane…“

Zamrkal na ni. „Vím, zapomněl jsem si obléct košili. Za chvilku to napravím, slibuju.“

Přidal do kroku, protože Calandra právě vycházela z hlavních dveří a mávala na taxík. Ve chvíli, kdy ji dostihl, už ale u chodníku parkoval žlutý vůz a ona sahala po klice na zadních dvířkách.

„Nech to udělat mě,“ předběhl ji, otevřel dvířka a s úklonou jí pokynul dovnitř.

Hodila po něm pohledem zúžených zornic, po chvilce váhání ale přece jen ztuha zamumlala: „Děkuju.“

„Rádo se stalo.“

Obrátila k němu hlavu, jako by mu chtěla na rozloučenou do tváře vmést nějakou poslední sžíravou poznámku, slova jí ale uvízla na rtech ve chvíli, kdy se znovu setkaly jejich pohledy. Na zlomek vteřiny z ní vyprchal chlad a ocelová šeď jejích očí se proměnila v mlžnatý opar podbarvený touhou a steskem.

Zamrkal a ucítil, jak se i jeho zmocňuje smutek. „Calandro, já…“

Potřásla hlavou a sáhla po rámu dvířek. „Sbohem, señore Cabrero.“

Dvířka se s prásknutím zavřela a vůz odjel. Rozpačitě sledoval, jak jej polyká nekonečná řeka newyorských ulic. Zvedl nevidoucí pohled k slavným mrakodrapům a proklel svíravý pocit, který mu nečekaně spoutal hruď.

Tušení, že v jeho životě není něco v pořádku, v něm sílilo už dobrý půlrok. Nekonečné večírky mu přestávaly přinášet potěšení, a pokud by k sobě chtěl být zcela upřímný, musel by připustit, že už dlouho touží po něčem smysluplnějším a trvalejším. Nedovedl si vysvětlit, proč se mu po noci s Calandrou zdá, jako by se jeho svět nadobro vychýlil ze zajetých kolejí.

Nevěděl, jak dlouho zůstal stát na ulici a jen mlčky upíral pohled směrem, jímž odjel Calandřin taxík. Ze zadumání ho vytrhlo až vulgární pokřikování z okna kolemjedoucího vozu, v němž seděla jakási ženština s krhavýma očima a rozmazanými očními stíny.

Jediná noc. Jen jedna noc nezapomenutelného sexu. Tak to je a tak je to taky správné.

S touto myšlenkou se otočil a zvolna vykročil zpět k hotelu. Recepční dál stála za pultem s rukama složenýma na hrudi a zúženýma očima. Podle černozlaté jmenovky na blůze uniformy se jmenovala Leila. „Pane, od našich hostů očekáváme, že budou v prostorách recepce hotelu nosit košili, kalhoty a boty,“ oznámila mu přísně.

Usmál se a opřel se loktem o pult. Místo aby spočinula zálibným pohledem na jeho hrudi, jak čekal, jí oči ještě více ztvrdly a zúžily se do nevrlých škvírek. Uvědomil si, že je to už druhá žena, která se jím dnes ráno nenechala okouzlit.

Omluvně pokynul dlaní. „Promiňte. Nesoustředil jsem se. Už se to nebude opakovat.“

Pokynula bradou ke vchodovým dveřím. „Doufám, že se u nás vaší přítelkyni líbilo.“

Úsměv na jeho tváři povadl. „Hm, jistě.“

Leile po tváři konečně přeběhl alespoň trochu slitovný výraz. „Možná se to časem urovná.“

Dlouze se na ni zadíval a sotva znatelně se pousmál. „Díky. A omlouvám se.“

Posunula si brýle ke kořeni nosu a stroze přikývla. „Budiž. Hlavně ať se to neopakuje, pane Cabrero.“

Ucouvl s rukama v úrovni ramen, jako by se vzdával, a znovu se zářivě usmál. Jen mlčky obrátila oči v sloup.

Utěšil se tím, že má dost vlastních starostí a názor recepční jej nemusí zajímat. Měl bys třeba řídit podnik a zapomenout na ženu, která od tebe prchala, jako by měla v patách smečku hladových vlků. A která při tom vypadala tak dráždivě pomačkaně a sexy.

Usoudil, že si bude muset pečlivě naplánovat celý zbytek dne. Krok jedna: studená sprcha. Krok dva: obléct se a nasnídat. Krok tři: vydat se na letiště. Krok čtyři: zapomenout na Calandru Smytheovou a tu neuvěřitelnou noc.

DRUHÁ KAPITOLA

O čtyři měsíce později

Calandra pátrala pohledem v davu hostů, kteří se procházeli a konverzovali na trávníku před honosnou pařížskou vilou, sídlem Adriana Cabrery. Stopku sklenky s šampaňským svírala tak pevně, jako by to byl její záchranný kruh na rozbouřeném moři. Všichni hosté byli v rádoby neformálním oblečení, ženy v značkových letních šatech, muži ve světlých košilích s krátkými rukávy. Blazeovaně popíjeli šampaňské a ochutnávali žampionové tartaletky. Už z prvního pohledu jí bylo zřejmé, že se tu znovu sešla evropská společenská smetánka.

Svého času jsi k do ní taky patřila, prvních třináct let života, pak při práci pro Adriana.

Usoudila, že by teď raději byla v Severní Karolíně, ve svém starém, rozvrzaném domě, schoulená v posteli s nějakou dobrou knihou. Zkoušela si dodat odvahu tím, jak si znovu a znovu připomínala, že jde jen o pár chvil a několik slov, po kterých bude moci odejít a už se sem nikdy nevracet.

O výsledku rozhovoru si nedělala žádné iluze. Alejandro jí už od prvního setkání dával nad slunce jasněji najevo, že o žádné závazky nestojí a manželství pro něj nepřichází v úvahu.

Přicestovala do Paříže jen proto, že ji k tomu neúnavně ponoukala její sestra Johanna. Všechny pokusy o spojení na dálku zatím selhaly. Maily zůstaly bez odpovědi, telefonáty několikrát skončily hned u Alejandrovy strohé a nepochybně velmi efektivní sekretářky. Jediná možnost, která jí zbyla, spočívala v trochu zoufalém pokusu proniknout na zásnubní slavnost bývalého šéfa, z jehož podniku před čtvrtrokem odešla nepříliš profesionálním způsobem.

Letenku si naštěstí nemusela platit ze svého, dostala ji od předního evropského módního domu, kde se ucházela o místo. Její sestra byla přesvědčená, že pokud jí zaplatili letenku, může už s novým místem najisto počítat.

Skutečnost ale nebyla ani zdaleka tak růžová, jak si ji Johanna představovala. Přijímací rozhovor ustrnul na mrtvém bodě v okamžiku, kdy se jí zaměstnavatel optal, jestli si může promluvit s Adrianem Cabrerou, jejím minulým zaměstnavatelem. Její návštěva Francie tak získala druhý účel – kromě toho, že si chtěla vážně promluvit s Alejandrem, teď doufala, že se jí povede Adriana přimět, aby jí dal doporučení. Nerozcházeli se sice v příliš přátelském duchu, Calandra ale věřila, že tři roky tvrdé práce pro jeho podnik přece jen stojí za zmínku.

Jak ráda by se napila šampaňského a ucítila v hrdle jeho veselé šumění! Možná by jí trochu uklidnilo zrychlený tep a přimělo ji zapomenout, že si dnes musela obléci poslední společenské šaty, které jí ještě zbyly. Všechny ostatní musela prodat, aby alespoň trochu posílila rychle mizející úspory.

„Je krásná, že?“

Pokusila se ovládnout myšlenky, které se jí nekontrolovaně rozbíhaly na všechny strany, a než se rozhodla zjistit, kdo ji vytrhl z neutěšeného hloubání o nejasné budoucnosti, vyloudila na tváři zdvořilý, trochu lhostejný výraz. Zjistila, že hned vedle ní stojí vysoká bruneta, která se právě kochá pohledem na siluetu Eiffelovy věže na pozadí tmavnoucí oblohy.

„Jste v Paříži poprvé?“ I když měla Calandra k zdvořilé konverzaci o všem a ničem víceméně odpor, vycítila z nevinné poznámky cosi, co ji téměř dojalo. Když se k ní pak mladá žena obrátila čelem, musela se Calandra kousnout do jazyka, aby nevykřikla překvapením. Obdiv a úžas, který ženě zářil v očích, podtrhovalo to, že zatímco jedno její oko bylo světle modré, druhé mělo odstín světlého jantaru.

Neznámá nadšeně přikývla. „Ano. Od deseti žiju ve Španělsku. Odjakživa jsem ale snila o tom, že jednou uvidím Paříž.“

Pocítila nevysvětlitelnou touhu uchránit neznámou před zklamáním. Sevřela v prstech sklenku o něco pevněji a odolala nutkání vzít ji za ruku a odtáhnout i proti její vůli bokem, někam, kde bude mimo dosah vlků v rouše beránčím.

„Jmenuju se Annistyn, ale pro přátele jsem Anna,“ představila se jí trochu opožděně žena.

„Callie.“

„Jak dobře znáte Adriana a Everleigh[1]?“

„Jednu dobu jsem pracovala pro Adrianovo vinařství.“

Anniny oči ožily. „Bydlím v Casa de Cabrera v Granadě. Můj strýc Diego je tam majordomus.“

Calandra se pousmála. Na stříbrovlasého správce zámku Cabrerových měla hezké vzpomínky.

„Ach…,“ zalkla se teď překvapeně Anna.

Callie sledovala její pohled a zjistila, že Adrian a jeho snoubenka Everleigh právě stojí na terase s výhledem na trávník. V uších jí znovu zašuměla zpěněná krev. Zkusila odhadnout, jestli si jí už Adrian všiml, a pokud ano, zda ji ze své slavnosti nechá ochrankou vyvést dříve, než se jí povede promluvit s ním nebo jeho mladším bratrem.

Dýchej. Zůstaň klidná.

Nikdo ze snoubenců se zatím nepodíval jejím směrem, měli oči jen jeden pro druhého. Po chvíli k nim přistoupil pohledný mladý muž, cosi prohodil a v jeho tmavém plnovousu se při úsměvu zaleskly bělostné zuby. Adrian se zasmál a objal jej kolem ramen.

Překvapeně zamrkala. Dovedla by spočítat na prstech jediné ruky, kolikrát viděla Adriana, jak se směje.

„Ehm, omluvte mě.“

Než stačila odpovědět, Anna se obrátila a odešla po zahradní pěšince přímo doprostřed davu hostů. Calandra se k terase obrátila právě včas, aby spatřila, jak onoho mladého muže Everleigh líbá na tvář. Podle podoby usoudila, že právě poprvé spatřila Adrianova bratra Antonia.[2] Nejmladší z bratrů se podobných akcí nikdy neúčastnil, přinejmenším v době, kdy pracovala pro podnik Cabrerových.

V tom se také lišil od Alejandra, který si nedal ani jednu z recepcí ujít. Každou využil k tomu, aby ji znovu provokoval. Měl k tomu zvláštní talent, vždy dovedl odhadnout, co ji v danou chvíli nejvíce vyvede z míry a bohorovného klidu, s nímž jednala se všemi lidmi ve svém okolí. V takových chvílích jí připadalo, jako by vedle něj přestávala být sama sebou a měnila se v docela jinou ženu. Tu, která zatoužila po jeho dotecích, chtěla naslouchat jeho šeptání a jíž se dnes stýskalo po pocitu blízkosti jeho těla a možnosti naslouchat jeho tichému oddechování.

Mrzutě se v duchu okřikla a ještě jednou se rozhlédla po hostech. Ani teď mezi nimi nebylo po Alejandrovi ani vidu, ani slechu. Dlouze vydechla a ucítila, jak jí z ramen začíná vyprchávat napětí.

Znovu se vrátila pohledem k Adrianovi a Everleigh. Zhluboka se nadechla a než ji stačila opustit odvaha, odložila sklenku s šampaňským na stolek, zvedla si lem šatů nad kotníky a rázně vykročila po trávníku směrem k terase. Ani na okamžik z nich nespustila oči.

Adrian si jí všiml teprve ve chvíli, kdy začala po schodech stoupat na terasu. Když zjistil, koho má před sebou, rozšířily se mu oči překvapením, hned nato ale zlostně ztvrdly jako dva křemínky.

Nic jiného ani nečekala. Nechala jej na holičkách ve chvílích, kdy ji potřeboval, a její neohlášený odchod ze zaměstnání se dal označit za ránu pod pás. Ani dnes ale nepochybovala, že kdyby tehdy Adrian znal důvody, které ji vedly k podání výpovědi, proměnil by jí život v peklo.

Soustředila se teď na každý krok a cítila, jak v ní postupně sílí odvaha postavit se nevyhnutelnému. „Buenos días, señor Cabrera.“ Její hlas zněl vyrovnaně a pevně, nechala v něm dokonce zaznít i přátelský podtón. Napřáhla k němu pravici a mlčky vyčkávala.

Dlouho ji jen nehybně sledoval, pak ale nabízenou ruku váhavě přijal. „Dlouho jsme se neviděli, Calandro. Jak se vám vede?“ optal se podmračeně.

Everleigh se přitiskla svému snoubenci k boku a změřila si ji zvědavým pohledem. „Chovej se slušně, Adriane.“

„To taky dělám,“ odbyl ji koutkem úst.

Everleigh jen obrátila oči v sloup a než stačila Calandra vyslovit jedinou další hlásku, objala ji. Na chvilku ztuhla, pak ale Adrianovu snoubenku poplácala po zádech. Když ji po několika vteřinách Everleigh pustila z náruče, zářila jí tvář širokým úsměvem.

„Předpokládám, že jste Calandra Smytheová, že? Hodně jsem o vás slyšela,“ spustila opřekot.

„Nic dobrého, o tom nepochybuju.“

Everleigh divoce zamávala rukou. „Slyšela jsem jen Adrianovu část historky. Mrzí mě, že je nezdvořilý. Navíc na naší zásnubní hostině.“

Adrianovi ztuhly rty. „Když už o ní mluvíme, nevzpomínám si, že bych vás viděl na seznamu pozvaných hostů.“

„Adriane!“ vykřikla Everleigh. „Tohle už je opravdu hrubost.“

„Není třeba omluv,“ vmísila se rychle Calandra. „Omlouvat bych se měla já. Přišla jsem bez pozvání. A krom toho jsem se k vám tehdy nechovala profesionálně a nechala vás na holičkách. Je mi to líto. Dovolila jsem, aby moji práci ovlivnila osobní situace, a vy jste pak musel nést následky.“

Adrian jí pohled oplatil s typickým zamračením, které vždy dovedlo vyvést z míry i muže daleko starší a otrlejší, než byl on. Teprve po krátkém pohledu na snoubenku stroze přikývl. „Omluva se přijímá.“

Ucítila, jak jí proudí pocit úlevy. „Děkuju.“

Když pak v očích jeho snoubenky spatřila obdiv, jímž Adriana odměnila za jeho velkorysost, nečekaně ji zabolelo u srdce. Otcovy věčné zálety a matčina bláhová láska k muži, který ji nikdy nebyl ochotný oplácet, v ní zadusila všechny dětské sny o princi, kterého si jednou vezme. Lásku nevnímala jako kostelní zvony a cherubíny s ducatými tvářičkami. V jejích představách se podobala spíše zákeřnému drakovi skrytému až na poslední stránce pohádkové knihy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Týden ve Francii.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.