Louise Fullerová

Musí se vrátit do Macaa!

Překlad: Alena Novotná

Milá čtenářko,

tento měsíc si zase budeme hrát na svět plný neexistujících zemí. A nejenom se nacházejících na různých koncích zemského glóbu, ale ztracených tak trochu i v čase.

Když jsem si totiž začal číst příběh pojmenovaný Ukradená princezna od Millie Adamsové, odehrávající se v Monte Blanku, což kdybyste nevěděla, je neuvěřitelně bohatý stát kdesi v Pyrenejích mezi Francií a Španělskem, měl jsem pocit, že některé z postav jsou mně důvěrně známé. A pak jsem si to uvědomil! Violetina sestra Minerva byla přece hlavní hrdinkou příběhu nazvaného Co se takhle vzít?, který jste si mohla přečíst v červnu minulého roku. A Millie Adamsová napsala knihu i o Javierově bratrovi Matteovi (Bez tebe jsem ztracen), kterou si budete moci přečíst v červnu tohoto roku.

Ještě dobrodružnější je to ale v příběhu s názvem Knihovnice a šejk. Ten se odehrává v exotickém Báákí, ale setkáte se tam i s Galilou, královnou Zyrie, o níž jste si mohla číst v knize Šejkova nevěsta v květnu 2020, a s Fern, královnou z Amary (Hříšná oáza, srpen 2016). A to i o Angelique, královně ze Zamairu, Dani Collinsová román napsala, česky zatím ale nevyšel. A jestli se Hannah stane královnou Báákí? Hádejte!

No a do třetice. Osudy Amíra a Džóháry z knihy Romeo a Julie z pouště jsou zasazeny do krvavé historie sto let trvajícího konfliktu jejich zemí – Íškány a Takúlu. O těch jste určitě taky ještě nikdy neslyšela.

A hádejte ještě jednou: co definitivně válku mezi těmito zeměmi ukončí?

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Rules of His Baby Bargain

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Překlad:

Alena Novotná

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2020 by Louise Fuller

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-7799-0 (EPUB)

ISBN 978-83-276-7800-3 (MOBI)

ISBN 978-83-276-7801-0 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Dora Thornová se s deštníkem v ruce zastavila u impozantních černých dveří a zvedla oči k mosazné tabulce s číslem. Srdce jí bušilo ještě rychleji, než dopadaly kapky na lesknoucí se londýnský chodník.

Prsty se jí trochu třásly, když si vytahovala z uší bezdrátová sluchátka, a blonďaté vlasy se jí zavlnily kolem hlavy, jak se otočila a vrhla krátký pohled na ulici za sebou.

Tohle musí být ono.

Sáhla do tašky, vytáhla ten dopis a ještě jednou si přečetla adresu, přestože to během cesty autobusem udělala už snad stokrát.

Gresham Street 120

Očima zalétla zpět k číslu na dveřích a pak si jí všimla – nenápadné, v slabém březnovém světle sotva viditelné kovové tabulky s nápisem Capel, Muir a Fellowes.

Určitě je to ono.

Zhluboka se nadechla, stiskla tlačítko zvonku vedle tabulky a pár vteřin čekala, než dveře klaply.

Dora potlačila nervozitu a pocit, že ji každou chvíli někdo požádá, aby odešla, a rázně přešla přes naleštěnou podlahu ke dvěma mladým mužům, sedícím v elegantní recepci.

Když se zastavila před tím bližším, vzhlédl a usmál se na ni. Nebyl to nějak jasně provokativní úsměv – na to byl příliš velký profesionál –, ale v jeho očích byla zjevná jiskřička zájmu.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Doufám, že ano.“ Dora zaváhala a pak mu úsměv oplatila. Posledních sedm týdnů jediný muž, který figuroval v jejím životě, nosil plínky a měl jen osm zoubků, a ona už téměř zapomněla, že dospělí muži mohou být přitažliví. A čistí. Archie byl vždycky tak upatlaný, zvlášť teď, když se chtěl krmit sám.

Předtím – než se všechno změnilo – by s tímhle mladíkem flirtovala. Možná by se i zamilovala a pak zase rychle odmilovala. Život je koneckonců k tomu, aby si ho člověk užíval. Nebo to si aspoň kdysi myslela.

Celá se napjala, jak se snažila potlačit nával smutku.

„Jmenuji se Dora Thornová a mám schůzku s –“ zamračila se, strčila si deštník pod paži a podívala se na dopis „– s panem Muirem.“

Když viděla, jak mladý muž před ní vytřeštil oči a objevila se v nich směs šoku a paniky, zmateně přešlápla. Jeho kolega vedle za stolem na ni vrhl kradmý pohled.

„Samozřejmě. Hned ho seženu. Posadíte se mezitím, slečno Thornová?“

Dora přikývla, přešla ke skupince draze vypadajících křesel a posadila se. Nějak už ji to všechno unavovalo.

V posledních týdnech dostala tolik dopisů a  mailů od lidí, o kterých nikdy neslyšela, až konečně před třemi dny spatřila na obálce povědomé jméno.

Capel, Muir a Fellowes byla právnická firma, se kterou spolupracoval její otec – nebo alespoň dřív s nimi spolupracoval. A měla od něj zmeškaný hovor na mobilu večer před tím, než dopis přišel.

Dora pocítila tíhu na hrudi. Neviděla otce od Dellina pohřbu. Vzhledem k situaci ovšem ani nečekala, že by s ní zůstal v kontaktu, a bylo těžké nějak ocenit, že to udělal teď.

Ale možná že skutečnost, že ztratil jednu dceru, připomněla Davidu Thornovi, že má ještě jednu.

Dora se ušklíbla. To těžko.

Spíš pocítil nějakou zodpovědnost za svého vnuka. Alespoň co se týče finančního zabezpečení. Osobně se o své blízké nestaral už dlouho.

Samozřejmě, že to byl jen nepodložený předpoklad, ale David, jak ho znala, by jí nejspíš ani nenechal vzkaz, prostě by pověřil nějakou třetí stranu, aby se s tím vypořádala, to byl přesně jeho styl. A v tomto případě také jediné pravděpodobné vysvětlení.

Dora pomalu vydechla. Proč by ji jinak jeho právníci – nebo jakýkoli právník – kontaktovali?

Ona přece nemá nic, o co by mohl mít někdo zájem.

Hrdlo se jí stáhlo a ona polkla, aby zahnala bolest, kterou ani těch sedm týdnů, jež uplynuly od toho brzkého rána, kdy se na jejím prahu objevili ti dva policisté, neotupilo.

Šla tehdy spát až k ránu, byla otupělá nedostatkem spánku a hlava jí třeštila, protože vypila příliš mnoho tequily. Když je viděla, usoudila, že asi musela v noci udělat nějakou pitomost.

Protože tu museli samozřejmě být kvůli ní.

Ani na chviličku ji nenapadlo, že by s ní policie mohla chtít mluvit kvůli Delle. Proč taky?

Della vždycky byla její dokonalá velká sestra. Trochu nadřazená, ale svědomitá, laskavá, usilovně pracující a vždy velmi, velmi rozumná. Ten druh člověka, který čeká na zeleného panáčka, než přejde ulici, a i tak se rozhlédne na obě strany. Dvakrát.

Prostě bylo nepředstavitelné, že by se jí mohlo něco stát.

Ale stalo.

Ač se to zdálo nemožné, její krásnou, klidnou sestru někdo srazil z kola, když jela do práce. Po příjezdu do nemocnice ji prohlásili za mrtvou.

Dora cítila, jak se jí do očí hrnou slzy.

Trvalo to pár vteřin, než jí to došlo, co slyší, a jako by z ní v tu chvíli vyprchal veškerý život. Věděla, že je pořád ještě naživu, ale všechno jako by se rozpadlo na miliony maličkých kousků, které už nikdy nikdo nesloží dohromady.

Při té vzpomínce celá ztuhla.

Přijít o Dellu bylo jako přijít o ruku nebo o nohu – ostrá, řezavá bolest, následovaná tupou agonií, která nepolevovala. Dora nebyla schopná nikoho vidět nebo s někým mluvit, bála se, že by se složila. Srdce měla jako těžký kámen. Jediné, po čem toužila, bylo zalézt do postele a schovat se tam před celým světem – před světem, kde se může stát něco tak strašně nespravedlivého.

A kdyby to bylo jen na ní, přesně to by také udělala.

Jenže se musela postarat o Archieho.

Sevřelo se jí srdce. Jestliže šok ze ztráty milované sestry bylo jako narazit na ledovec, pak když si uvědomila, že se musí postarat o malého synovce, měla pocit, jako by se pokoušela navigovat loď na širém moři bez kompasu.

Tak moc toho kloučka milovala, ale také ji to děsilo. Musela toho tolik vyřešit a naučit se – a nejen ty běžné, denní záležitosti kolem batolete.

Della po sobě nezanechala žádnou poslední vůli.

Dora polkla. To bylo podruhé, co se její superpečlivá, schopná sestra zachovala jako by to ani nebyla ona.

Poprvé se to stalo před ani ne dvěma lety, když se Della zamilovala do Lao Dana, miliardáře a majitele sítě exkluzivních kasin.

Lao Dan byl víc než dvakrát starší než ona.

A také to byl její šéf.

A Della se do něj nejen zamilovala, ale také s ním otěhotněla. A porodila Archieho.

Dora si povzdechla a přiměla se vrátit se myšlenkami do současnosti.

To, že po sobě Della nezanechala poslední vůli, neznamenalo jen, že nebylo jasné, jak si její sestra přála, aby to po její smrti všechno fungovalo, bylo to také velká komplikace a spousta papírování v už tak složité situaci. Dora musela dokonce oficiálně požádat o to, aby mohla být Archieho opatrovnicí.

Sevřel se jí žaludek a ona chvíli jen zírala dolů na své ruce, přemožená návalem pocitu viny.

Chovala by se stejně, pokud by ji Della ve své závěti ustanovila opatrovnictví svého syna? Nebo jen hledá, na co by se vymluvila?

„Slečno Thornová?“

Náhle před ní stál muž ve středních letech v obleku s jemným proužkem a prošedivělé vlasy se mu blyštěly jen o trochu méně než zuby. Dora vstala, vděčná za to, že může přestat myslet na své trápení.

„Velice rád vás poznávám – a děkuji, že jste sem dnes přišla. Jsem Peter Muir, jeden ze společníků.“ Krátce Doře potřásl rukou. „A za naši firmu bych vám rád vyjádřil upřímnou soustrast. Taková strašná nehoda.“

„Děkuji vám,“ přikývla ztuhle Dora. Nijak netoužila po soucitu od nějakého cizího člověka, ale svým způsobem ji uklidnilo, že teď věděla, že její předtucha byla správná. Za tímhle vším je evidentně její otec. Jak jinak by ten právník znal podrobnosti o Dellině smrti?

Ignorovala zvědavé pohledy mladíků z recepce a nechala se odvést ke schodišti na konci haly.

„Myslel jsem, že bychom mohli použít zasedací místnost mých kolegů. Je o něco útulnější než má kancelář.“ Pan Muir se omluvně usmál. „Obávám se, že pak Law má lehké zpoždění, ale už je na cestě a měl by tu být co nevidět.“

Dora zdvořile přikývla a doufala, že na jejím obličeji není příliš vidět nevědomost a zmatek. Protože vůbec netušila, kdo je pan Law, a jeho nepřítomnost ji nijak neznepokojovala. Jenže to panu Muirovi říkat rozhodně nebude.

„A jsme tu.“

Dora zamrkala. Očividně měli s panem Muirem každý jiné představy o tom, co znamená slovo „útulný“. Ta místnost byla větší než celé spodní patro jejího domu, plná obrovských oken a pohodlných pohovek a křesel. Nad nádherným krbem viselo rozměrné obdélníkové zrcadlo.

„Dala byste si něco k pití? Kávu? Čaj?“

Archiemu právě rostly stoličky, takže byla v noci vzhůru a ráno zaspala a nestihla nic sníst – ze všeho nejvíc by si teď dala pár listových koláčků.

„Káva by byla skvělá,“ odpověděla rychle. „S mlékem a bez cukru, prosím.“

„Á, Susannah,“ otočil se pan Muir na dokonale elegantní, krásnou blondýnku, která se právě objevila ve dveřích a v očekávání pozvedla jedno upravené obočí.

„Kávu pro slečnu Thornovou, prosím. Omluvte mne na okamžik, slečno Thornová, dojdu pro dokumenty.“

„Samozřejmě.“

Dora osaměla. S povzdechem se ponořila do měkoučké, sametem potažené pohovky, ale hned se vzpamatovala a posadila se rovně. Jestli se opře a uvolní, tak tady usne. A ona potřebuje zůstat soustředěná.

Teď, když tu Della není, je na ní, aby byla ta dospělá. A jestli tohle nestačilo, aby ji to udrželo bdělou, tak vědomí, že je zodpovědná i za Archieho, rozhodně ano.

Byla z toho trochu vyděšená. Della vypadala, že to zvládá bez sebemenší námahy – a nejen Archieho, zvládla se postarat i o svou malou sestru, když je opustil táta.

Když si Dora vzpomněla sama na sebe v tom telecím věku, musela se ušklíbnout. Byla tehdy typický teenager. Otravná. Líná. Pořád si na něco stěžovala, všechno pro ni bylo nespravedlivé a nudné.

Ale doma měly vždycky uklizeno.

V lednici bylo vždycky něco k jídlu.

A Della rozhodně nikdy nevypadala tak unavená, že by uvažovala o tom, že by dala Doru k adopci.

Ticho v místnosti bylo náhle dusivé a ona tupě zírala z okna na šedou oblohu venku a nedokázala zahnat ten hrozný pocit viny.

Koncem minulého týdne, po několika obzvlášť náročných dnech tam zavolala.

Po Dellině smrti byl Archie pochopitelně dost uplakaný a neklidný, ale Dora obvykle nějak zvládla ho rozptýlit a uklidnit. Tentokrát ale nic nefungovalo.

Byl neutišitelný, pořád vzteklý nebo rozmrzelý.

Dora byla vyčerpaná a zoufalá a nakonec propadla pocitu, že prostě není dost dobrá na to, aby to všechno zvládla. Musela si přiznat to, co někde hluboko v sobě věděla už od začátku.

Nikdy nebude jako Della.

Nikdy nemůže nahradit svou sestru – jeho matku.

Byla jen chabá náhradnice, která se stěží dokáže postarat sama o sebe, natož o malé dítě.

Archie by potřeboval – a zasloužil si to – aby o něj pečoval někdo, kdo ví, co dělá.

Ten telefonát následujícího dne pro ni byl velkou úlevou a ta žena v adopční agentuře byla velmi laskavá a klidná a vůbec ji nesoudila. A Dora věděla, že Archieho nikdy neopustí, ještě než hovor skončil.

Ano, život s ním bude jedna velká výzva a bude ji to stát všechny síly a někdy z toho prostě bude vyčerpaná. Ale bez něj by to bylo nesnesitelné.

Je to její krev, poslední pouto se sestrou, které jí ještě zbylo, a když si ho na začátku vyzvedla z jeslí, pevně ho objala a přísahala, že pro něj udělá všechno, co bude v jejích silách, stejně jako to její sestra dělala pro ni.

Ať už to bude vyžadovat jakoukoli oběť, ona to udělá. I kdyby to mělo znamenat, že z ní bude číšnice s úsměvem neustále přilepeným na tváři.

Servírovat koktejly v Blakely’s, kasinu ve West Endu, nebylo právě povolání jejích snů, ale spropitné tam dávali pěkné, a právě teď mohla jen těžko hledat něco lepšího.

Kromě toho, ať už by našla cokoli, nemohlo to být to, co by skutečně dělat chtěla.

Jenže na to teď myslet nebude. S úlevou pohlédla na Susannah, jež právě přinášela podnos s občerstvením. Spolu s konvicí čaje přinesla i talířek sušenek, a když podnos položila před Doru na nízký stolek, Dora si musela sevřít ruce v klíně, aby se na sušenky nevrhla a nenacpala si rovnou nějaké do pusy.

„Děkuji vám. To vypadá báječně.“

Susannah se formálně usmála. „Pan Muir mne požádal, abych vám vyřídila, že pak Law právě přijel a že tu budou za chviličku.“

Dora přikývla. Ten pan Law musí asi být nějaký důležitý společník, že jsou z něj všichni tak vedle. „Pan Law je tu něco jako vrchní velitel, že?“ zavtipkovala Dora. Přestaň blábolit, okřikla se v duchu vzápětí. Ale Susannažina chladná dokonalost ji neuvěřitelně znervózňovala.

„To se divím, že jeho jméno není v názvu firmy, to musí lidi mást…“

Susannah na ni chvilku zírala a pak se zamračila. „Pan Law –“

„Je tady. Děkuji vám, Susannah.“

Peter Muir rázně vešel do místnosti a široce se usmál. Ale Dora se stále ještě snažila pochopit, co měl znamenat ten výraz ve tváři jeho sekretářky, že se ani pořádně nepodívala na muže, který šel za ním.

„A tohle je slečna Thornová.“

Dora se postavila, automaticky se usmála a vztáhla ruku k potřesení, ale její úsměv pohasl, když druhý muž udělal krok kupředu.

Cítila, jak jí spadla čelist. Dýchej, poručila si a nespouštěla z něj oči.

Vzhledem k tomu rozruchu kolem něj by očekávala, že to bude starší muž, ale tenhle byl mladý, maximálně tak pětatřicet let, a to samotné ji na okamžik zmátlo.

Ale její překvapení bylo zapomenuto ve chvíli, kdy se jí v hlavě vynořily dvě myšlenky najednou. První byla, že je to ten nejhezčí chlap, jakého kdy viděla, a druhá, že je to neuvěřitelné, ale něco na něm bylo podivně známého.

Ovšem soudě podle jeho netečného výrazu, on žádný podobný pocit neměl.

Nebo možná jen spím, pomyslela si. Od Delliny smrti ji v noci provázely živé, matoucí sny, z nichž se nad ránem budila smutná a unavená.

Jenže tenhle muž byl skutečný a dokonale se ovládal. Esence mužnosti.

Lesklé černé vlasy, výrazné lícní kosti a jemná křivka úst, jež přitahovala její pozornost a najednou měla pocit, že stojí pod teplou sprchou, takové horko jí bylo.

Naklonil hlavu ke straně a zahleděl se na ni chladnýma tmavýma očima. Když jeho ruka obemkla její, pocítila Dora, jako by se v ní něco otevřelo a paží jí projelo zachvění.

Měl pevný, ale ne agresivní stisk. Ovšem on ani nějakou demonstraci síly neměl zapotřebí, kromě toho, že byl neuvěřitelně pohledný, se kolem něj také vznášela aura nepopiratelné autority.

Dora se nemohla pořádně nadechnout, jako by měla celý hrudník podivně sevřený, a srdce jí bušilo tak silně, že cítila, jak jí naráží na žebra.

Nebylo to poprvé, co se jí nějaký muž zadíval do očí. Ale byl to první muž, který se na ni díval s takovou intenzitou, že bylo nemožné odvrátit zrak. Jako by se díval až do její duše.

To ovšem nebyl důvod, proč ji zamrazilo v zádech. Jak ji ty temné oči pomalu přejely od hlavy až k patě, uvědomila si šokovaně, že Charlie Law ji zároveň obdivuje i odsuzuje.

Dora se celá napjala.

Obě reakce znala – jen nikdy nepřicházely od jedné osoby v jednom okamžiku. A jí vyrazilo dech, že se k ní očividně staví tak kriticky. Proč by to měl úplný cizinec vůbec řešit?

Dora zadržela dech, když se na chvíli zadíval na její obličej, ale pak se obrátil k právníkovi. „Děkuji, Petere, myslím, že už to mohu převzít. Pokud tedy slečna Thornová nic nenamítá.“

Dora cítila, jak se jí napětí pozvolna přelévá z ramen dolů na záda.

Jeho hlas ji vykolejil. Byl odměřený, tichý… hlas muže, jenž nemá zapotřebí ho zvyšovat. Takový ten hlas, který vychází z vědomí, že všichni kolem jen čekají na to, aby mohli uposlechnout jeho rozkaz.

Dora si uvědomila, že tahle reakce je pravděpodobně vidět na její tváři a pocítila náhlý nával zlosti, že ji pravděpodobně považuje za jednu z nich.

„No, to asi přežiju,“ prohodila s lehkostí, aby věděl, že ona se z jeho přítomnosti rozhodně nehroutí.

Law na to nic neřekl, jen tam stál a díval se na ni. Čekal, až se za panem Muirem zavřou dveře a potom se posadil do jednoho z křesel. Dora pořád stála na místě, tak jí pokynul rukou k pohovce.

„Posaďte se, prosím.“

Dora si znovu sedla a její srdce se ne a ne uklidnit, zvlášť když jeho temné oči znovu spočinuly na jejím obličeji. Nejradši by si založila ruce na prsou, aby se chránila před jeho pohledem, ale nechtěla, aby si myslel, že jí záleží na tom, co si o ní myslí.

„Dám si kávu,“ pronesla náhle. „Dáte si také?“

Jeho výraz se nezměnil.

„Já kávu nepiju. Každopádně bych dal přednost, kdybychom přešli přímo k věci. Mám ještě další schůzku.“

Dora přimhouřila oči, když slyšela ten přezíravý tón, a málem se ho zeptala, proč si tedy dnes dopoledne domluvil schůzku s ní? Ale co na tom vlastně záleží? Proč by jí mělo záležet na něm? Koneckonců tohle platí tentokrát její otec.

„Ale jistě není tak důležitá jako tahle. Se mnou,“ dodala suše.

Všimla si, jak nepatrně stiskl rty a znovu měla na chviličku pocit, že ho zná. Nejspíš si s ní její mysl jen pohrává, ale…

„Omlouvám se,“ pronesla pomalu, „ale nepotkali jsme se už někdy? Já jen, že mi připadáte povědomý.“

Na chvíli na ni jen dál zíral, prohlížel si její obličej, přemýšlel o její otázce a odpovědi na ni, a Dora už začínala být naštvaná. Před pár vteřinami jí řekl, že spěchá na další schůzku, ale teď má zjevně všechen čas na světě.

„To bude tím, že jsem podobný svému bratrovi,“ řekl nakonec.

Dora to napřed pocítila v žaludku – plíživé, ledové znepokojení, které se jí pomalu rozšířilo po těle do všech končetin a dolů po páteři.

Hrudník měla sevřený a ona zavrtěla hlavou a chtěla odvrátit zrak. Jenže to nedokázala. Byla jako v pasti – zachycená upřeným pohledem jeho nemrkajících očí. „Myslím, že vašeho bratra neznám.“

„Ale ano, znáte,“ pronesl měkce a teď se usmál – jenže to byl klidný, kontrolovaný úsměv, který se jeho očí ani nedotkl. „Znáte ho velmi dobře.“ Odmlčel se. „Váš synovec, Archie, je můj bratr. Poloviční bratr, abych byl přesný.“

Místnost kolem se rozplynula. Srdce jí přestalo bít. Krev v žilách jako by se jí proměnila v led. Zírala na něj, slova odmítnutí jí uvízla v hrdle, ústa měla otevřená v šoku.

Ale samozřejmě. Teď, když to věděla, už to bylo jasné. Byl to ten tvar jeho úst a ten záblesk zlosti. To byl Archie. Vypadal jako Archie – Dellin Archie.

Její Archie.

Jako by měla v žaludku kámen. Hlava se jí točila. Nadechla se a snažila se soustředit, přehrát si útržky rozhovorů, cokoli, co jí Della řekla.

Archieho otec, Lao Dan, měl ještě další děti – starší děti – dcery z předchozího manželství a syna. Charlieho.

Polkla, aby zahnala ten knedlík v krku.

Takže to znamená, že Charlieho matka byla Lao Danova manželka, když Della byla jeho milenka. Nyní už alespoň chápala Charlieho odsouzení. Ale pořád ještě nechápala, proč je tady. S ní.

„Vy nejste právník,“ pronesla bezvýrazně.

Charlie zavrtěl hlavou.

Dora na něj upřela rozzlobený pohled. „A to příjmení jste si taky vymyslel.“

„Nevymyslel. To, že jsem právník, jsem nikdy neřekl, to jste si jen odvodila. A přijmout anglické příjmení je dost běžná praxe. Alespoň pak lidé vyslovují vaše jméno správně.“

Dora se zachvěla nepříjemným očekáváním. „Takže co vlastně chcete?“

Ale věděla, co chce, ještě než stihl otevřít ta hezky tvarovaná ústa, aby odpověděl.

„Ne,“ vyhrkla a zavrtěla hlavou, jako by tím mohla přimět hlas, aby se jí přestal třást. „Ne,“ zopakovala. „Archie je můj synovec –“

„A můj bratr.“

Najednou jako by se všechno zpomalilo, jako by trvalo celou věčnost, než k ní jeho slova doletí. Zachvátila ji panika, odněkud se objevil obrovský vztek, jako se jí to po Dellině smrti občas stávalo.

Podívala se mu zpříma do očí. „Já jsem Archieho opatrovník.“

Charlie jí pohled nehnutě oplácel. „Dočasný opatrovník.“

Charlie Law zíral na ženu, sedící naproti němu.

Jeho slova byla ostrá, a bylo to úmyslné.

Bylo mu jasné, že nemá na Archieho oficiálně právo. Zatím. Jen to zkusil, chtěl vědět, jak bude Dora reagovat. A teď to věděl.

Nevypadala jen ohromená, ale také zničená.

Kdyby byl někdo jiný, možná by s ní i soucítil, ale soucit byl něco, co on neznal. Ruku v ruce se soucitem přichází slabost, a on si slabost do života nepouštěl a u druhých ji netoleroval.

Upřeně se na ni díval a ignoroval touhu, která mu občas zapulzovala tělem.

Jeho otec byl neuvěřitelně bohatý muž, který vlastnil spoustu nádherných uměleckých kousků, a mnoho z nich byly portréty nebo sochy krásných žen.

Ale žádná z nich se ani zdaleka nevyrovnala Doře Thornové.

Se svou bledou pletí barvy slonoviny, rozčepýřenými blonďatými vlasy a kouřově šedýma očima vypadala jako Boticelliho Venuše.

Charlie zaťal zuby. Tam ovšem všechna podoba končí.

Zalétl pohledem ke složce, kterou mu předal Peter Muir. Pod ní, ve zvláštních deskách, leželo hlášení, které mu poslali lidé z jeho bezpečnostního týmu tady v Londýně. Jeho obsah nebyl až tak důležitý, jen potřeboval, aby mu potvrdili jeho podezření.

Dora Thornová je možná krásná a žádoucí, ale také potrhlá, nedisciplinovaná a rozhodně neměla prostředky na to, aby svého synovce vychovala, jak se sluší a patří.

Ale společenský život má opravdu bohatý, pomyslel si chladně. Poletovala mezi několika skupinami přátel a zdálo se, že Londýn je plný mladých mužů, jimž zlomila srdce.

Zjevně si ale myslela, že pro nějakého studentíka je jí škoda. Bezpochyby se domnívala, že lepší partie na ni čeká mezi bohatými hráči v Blakely’s.

Zaskřípal zuby a sklouzl pohledem z jejího krásného obličeje ke křivce jejích boků.

Mohl by jí odpustit leccos – třeba to, že v té pouzdrové sukni a halence vypadala, jako by si oblékla oblečení někoho jiného –, ale krev není voda a povaha se jen tak nemění.

Pracoval s její sestrou, mluvil s ní, důvěřoval jí, a přitom to byla lhářka. I když mu přímo nelhala, žila ve lži… Spala s jeho otcem – jeho ženatým otcem.

Dora možná vypadá jinak než její sestra, ale na tom nezáleží, záleží na tom, co se skrývá pod tím pohledným povrchem.

Na papíře to stálo jasně – tahle holka je problém.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Musí se vrátit do Macaa!.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.