Heidi Riceová

Setkání v Provenci

Překlad: Zoja Joachimová

Milá čtenářko,

nevím, jak to vnímáte Vy, ale pro mě je ten okamžik, kdy zase jednou skončí zima a vystřídá ji „kalendářní“ jaro, chvíle, kdy si pokaždé zhluboka oddechnu. Já vím, že ještě můžou přijít plískanice a sněhové přeháňky, že to bude trvat ještě dlouho, než se vyloupneme ze zimního oblečení, ale je v tom naděje. A letos, v době, kdy tohle píšu, o to větší, že právě před rokem se to hodně pokazilo.

Doufám tedy, že ten rok jste Vy i Vaši nejbližší přečkali bez úhony, že začínáte nabírat sílu, že máte možnost hledět s důvěrou k týdnům a měsícům, jež máme před sebou. Že máte chuť se radovat a těšit se ze života.

Snad Vám v tom aspoň trochu pomohou knížky, s nimiž za Vámi opět přicházím. A snad se mně podařilo vybrat takové texty, z nichž se ta radost ze života, radost z lásky přelije i na Vás!

Užijte si jara, užijte si naděje, užijte si lásky!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Contracted as His Cinderella Bride

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Zoja Joachimová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Heidi Rice

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5722-0 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5723-7 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5724-4 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Hlaste se, kdo jste v okolí ulice Strand. Potřebuju, aby někdo vyzvedl balíček v Mallowově klenotnictví a dopravil ho do Bloomsbury.“

Když ve vysílačce zaslechla výzvu dispečera, Alison zrovna stála na semaforu na mostě Waterloo.

Doprava v centru Londýna ve večerní špičce pochopitelně téměř stála a, jako by to samo o sobě nestačilo, ještě ke všemu lilo celé odpoledne jako z konve, takže i přes pláštěnku byla za těch několik hodin popojíždění na kole promočená do poslední nitky. Měla namířeno domů a těšila se, jak se naloží do horké lázně a konečně si oddychne. „Pětsetdvacetčtyřka se hlásí. Beru to.“

Ještě pořád totiž splácela peníze, které si vypůjčila před čtyřmi lety na maminčin pohřeb, a nájem za pokoj v domě ve Whitechapelu, kde bydlela s několika dalšími studenty módního návrhářství, za ni taky nikdo nezaplatil. Koneckonců víc promoknout už stejně nemohla.

Dispečer potvrdil, že ji zaregistroval, a upřesnil: „Zásilka obsahuje zásnubní prsten, příjemce se jmenuje Dominic Le Grand a bydlí na adrese…“

Ally ztuhla. Jméno příjemce v ní okamžitě vyvolalo vzpomínky na léto toho roku, kdy jí bylo třináct.

Na všudypřítomnou omamnou vůni a spalující slunce Provence a na okamžik, kdy ji Pierre Le Grand hlubokým sametovým hlasem vyzval: „Můžeš mi říkat tatínku, Alison.“

Maminka se tehdy šťastně usmívala a všechno vypadalo tak báječně.

„Pierre je konečně ten pravý, Ally. Miluje mě a bude se teď o nás starat.“

Okamžitě si vybavila i Pierrova tehdy šestnáctiletého syna Dominika. Tak živě, jako by ho naposled viděla včera a ne před dvanácti lety.

Velmi přesně a do posledního detailu si pamatovala jeho čokoládové oči plné tajemství, kratičké tmavě blond vlasy, jež na slunci během léta zesvětlaly téměř dozlatova, přezíravý úsměv na rtech i malou jizvičku přetínající levé obočí.

Okouzlující a zároveň záhadný Dominic se toho úžasného léta stal středobodem jejího vesmíru…

„Nemůžu to vzít,“ sdělila dispečerovi do vysílačky přiškrceným hlasem, zatímco jí hlavou běžela vzpomínka na jejich poslední večer v Provenci.

„Stalo se něco hrozného, holčičko,“ oznámila jí uplakaná maminka s krvavým šrámem ve tváři. „Pierre se na mě a na Dominika hrozně naštval. Musíme okamžitě odjet.“

Ze vzpomínek ji vytrhlo troubení vozidel, stojících za ní, jimž bránila v pohybu. Když před čtyřmi lety maminku pohřbila, doufala, že tu strašnou noc zároveň jednou provždy z paměti vymazala.

Nemohla tuhle objednávku vyřídit. Nechtěla se znovu setkat s Dominikem Le Grandem. Už to totiž dávno nebyl ten bezstarostný uličník, který ji tehdy ve třinácti tak okouzlil, ale veleúspěšný podnikatel v nemovitostech s miliardovým majetkem. A zároveň „lamač ženských srdcí“, jak ho před rokem vykreslil bulvární tisk, jemuž jedna z jeho přítelkyň, rekrutujících se především z modelkovských kruhů, prodala příběh jejich „lásky“ za šesticifernou sumu. Ten zásnubní prsten bude nejspíš pro jakousi Miru, jeho aktuální milenku, o níž se dočetla asi před měsícem a s níž to tedy Dominic zřejmě myslí opravdu vážně.

„Jak nemůžeš?“ obořil se na ni dispečer. „Už jsem tě zanesl do systému. Buď to vyřídíš, nebo jsi u nás skončila.“

Ally se zhluboka nadechla. Musela to vzít. Neměla na vybranou. Nemohla si dovolit přijít o práci. „Jedu tam. Můžete mi zopakovat tu adresu?“

„Žádná svatba nebude, Miro. S tím lyžařským instruktorem jsi to přehnala.“ Krev v něm vřela, ale snažil se nedat na sobě nic znát. Na něčem se dohodli a jeho „snoubenka“ slib porušila.

„Ale já… už jsem ti řekla, že mezi námi k ničemu nedošlo,“ štkala nešťastná Mira. Její slzy ho neobměkčily, jen přilily oleje do ohně. Chová se jako dvouleté dítě, pomyslel si s odporem.

„Myslím, že jsem se vyjádřil naprosto jasně. Na něčem jsme se domluvili, a tys dohodu porušila. Nemůžu si vzít ženu, které nemůžu důvěřovat a na kterou se nelze spolehnout.“

„Nespala jsem s ním… přísahám…,“ bránila se. „Jen jsem měla trochu upito a flirtovala jsem s ním. Nic víc…“ Naklonila se k němu přes stůl tak, aby měl před očima její vnady, dmoucí se v hlubokém výstřihu, a smyslně našpulila rty. Před dvěma měsíci, když se poprvé potkali, mu to připadalo vzrušující, teď už nikoli. „A víš, že mě docela těší, že žárlíš?“ dodala.

„Nežárlím,“ odsekl. „Zuřím. Porušila jsi naši dohodu a ohrozila mou plánovanou investici v New Yorku.“ O tu mu šlo totiž především a jeho sňatek s Mirou jí měl jen napomoci.

Společnost Jedah Consortium, od níž by rád pozemek v newyorském Brooklynu odkoupil, byla v rukách konzervativních mužů z několika bohatých, ropou oplývajících zemí Středního východu. Loňskou otevřenou a velmi barvitou výpověď jisté Catherine Zalinské o jejich vzájemném vztahu nepřijali právě s nadšením, protože v jejich očích odhalila jeho slabost pro ženy a vyvolala v nich oprávněné pochyby o jeho schopnosti ovládat se v přítomnosti něžného pohlaví.

Sňatek s Mirou měl jeho pošramocenou pověst napravit. To by se ovšem nesměly na titulních stranách bulvárních listů objevit dnes odpoledne snímky jeho snoubenky v objetí lyžařského instruktora Andrého.

„Chtěl jsem si tě vzít jen proto, aby se bulvár už konečně uklidnil, přestal mě na každém kroku sledovat a rozebírat můj soukromý život. Myslel jsem, žes to pochopila.“

„Nechal jsi mě samotnou celý měsíc. Měl jsi za mnou do Klosters přijet, ale nepřijel. Tak co jsem měla dělat?“ obhajovala svůj prohřešek.

Neměl čas jezdit za ní až někam do Švýcarska. A neměl ani chuť. Což jen dokazovalo, že celá ta záležitost s Mirou byla od samého počátku jeden velký omyl. Začala ho nudit mnohem dřív, než předpokládal. V posteli i mimo ni.

„Nečekal jsem, že budeš nastavovat rty a roztahovat nohy někomu jinému než mně,“ nebral si servítky.

„Tos přehnal, Dominiku,“ řekla a bylo vidět, že se jí jeho slova dotkla. „Připadám si jako laciná děvka.“

Zadíval se na její luxusní ohoz, za nějž vysolil nemalou sumu.

„Laciná rozhodně nejsi,“ nešetřil ji.

Ta urážka jí vyrazila dech.

„A teď zmiz. My dva jsme spolu skončili,“ dodal.

„Ty… bezcitný hajzle!“ vyštěkla a vyťala mu mlaskavý políček s takovou silou, že málem spadl ze židle, na níž seděl. Zatrnulo mu, protože si okamžitě vzpomněl na políček, který dostal toho horkého léta, kdy ho otec konečně přijal do svého světa, aby ho z něj po pouhém měsíci znovu vykázal.

„Nebij Dominika, tatínku,“ bránila ho tehdy ta malá holčička. „Vždyť mu ublížíš.“

„Dostal, co si zaslouží, ma petite.“

„Máš pravdu, Miro,“ vrátil se do reality. „Jsem bezcitný. A jsem hajzl,“ připustil a vzpomínka na dávnou událost bolela mnohem víc, než políček, který právě schytal od Miry. „Někdy je to zapotřebí. A teď se pakuj. Ať nemusím volat policii a ohlásit, že jsi mě napadla.“

„Nenávidím tě,“ špitla.

No a? pomyslel si cynicky a sledoval ji, jak mizí za dveřmi jeho pracovny.

Jakmile zaslechl, že za ní zapadly i venkovní dveře, přešel k barovému pultu, hřbetem ruky si setřel kapku krve, jež mu po úderu vytryskla z koutku úst, a nalil si pořádnou dávku skotské.

Měl teď týden na to, aby si našel nějakou novou ženu, s níž by mohl vstoupit do manželství a tak zajistit úspěch dalekosáhlého plánu, jímž by obrovské impérium, které vlastním přičiněním vybudoval od nuly, ještě dál rozšířil a posunul zase o kus kupředu.

Po výstupu s otcem opustil tehdy jeho letní sídlo v Provenci jako zpráskaný pes. Na silnici si stopl nákladní vůz, jehož řidiči se potlučeného mladíka zželelo a dovezl ho až do Paříže.

Během té nekonečné jízdy, kdy několikrát ztratil vědomí a znovu se probral, se pevně rozhodl, že s otcem se už nikdy znovu nesetká. A vybuduje podnik, jímž nejen otci, ale i všem ostatním, kteří o něm pochybovali, pohrdali jím a vysmívali se mu, vytře zrak a dokáže, že se v něm mýlili.

Dopřál si vydatný doušek jantarového moku.

Najde si jinou ženu. Pokud možno takovou, která ho bude poslouchat a na niž se bude moct spolehnout. Takovou, která nebude roztahovat nohy na potkání.

Ale nejdřív ze všeho musí zapít tuhle šťastnou událost. Vždyť unikl jen o vlásek.

DRUHÁ KAPITOLA

„Nemotej se tady a uhni mi z cesty, krávo!“ Takhle nevybíravě ji oslovila madam, jež měla zřejmě hodně naspěch. Strčila do Ally tak prudce, že ta z kola spadla a o pedál si rozsekla lýtko. Madam se ani neohlédla, nasedla do elegantního červeného sportovního vozu a nastartovala.

Ally vstala, zvedla kolo, ale na to, aby té fúrii jaksepatří vynadala, neměla dost sil. Navíc by ji stejně v tom pouličním ruchu, násobeném ještě neustálým deštěm, neslyšela.

Vůz vyrazil kupředu jako splašený kůň a jeho červená zadní světla vzápětí zmizela za rohem.

Ally si najednou uvědomila, že tu ženu zná. Vždyť to byla Mira! Ta, jíž byl zřejmě určen zásnubní prsten, který se právě chystala předat zákazníkovi.

Vypadala dost naštvaně. Že by se pohádka nevyvíjela podle plánu? napadlo Ally.

Co je ti do toho! okřikla se okamžitě.

Dovedla kolo k zadnímu „služebnímu“ vchodu krásného domu v georgiánském stylu, samostatně stojícímu v rohu náměstí. Opřela kolo o zeď, zhluboka se nadechla, aby si dodala odvahy, a prokřehlým prstem stiskla knoflík zvonku.

Nevyšiluj! Přece ti nepřijde otevřít sám! Na to má určitě poskoky…

Od chvíle, kdy opustila klenotnictví, déšť ještě nabyl na intenzitě a malý balíček, který tam vyzvedla a uložila do batůžku na zádech, jako by vážil snad tunu.

V ledovém březnovém lijáku promrzla na kost, necítila prsty na rukou ani na nohou, šrám na lýtku krvácel, jenže to všechno bylo ve srovnání se vzpomínkami, jež jí běžely hlavou, zcela nicotné…

Ustoupila ode dveří o krok dozadu, zvedla hlavu a zadívala se na fasádu domu. Svítilo se pouze v jednom okně v prvním patře. Vrátila se ke dveřím a tlačítko zvonku stiskla ještě jednou, tentokrát o něco naléhavěji.

V osvětleném okně se objevila silueta vysoké ramenaté postavy. Srdce se jí rozbušilo až v krku.

To není on, to nemůže být on…, opakovala si pořád dokola jako modlitbu. Postava za oknem zmizela a po chvíli se ozvalo šramocení za dveřmi. Přehodila si batůžek ze zad na břicho, aby, jakmile se dveře otevřou, mohla balíček co nejrychleji předat a upalovat pryč.

Třesoucími se prsty zápolila s navlhlým zipem a srdce jí tlouklo jako o závod.

Světlo v chodbě se rozsvítilo a za skleněnými dveřmi se rýsovala silueta téže postavy, již předtím zahlédla za oknem o patro výš.

Než se stačila znovu zhluboka nadechnout, dveře se otevřely. Do tváře tomu urostlému muži neviděla, ale jakmile promluvil hlubokým sametovým hlasem, stejně podmanivým, jako byl hlas jeho otce, v Ally by se krve nedořezal.

„Bonsoir.“

Polila ji horkost, přestože byla na kost prokřehlá.

Jak to, že se v jeho přítomnosti cítila úplně stejně jako tenkrát? Vždyť už byla dávno dospělá!

„Pojďte dál, ať vás ta velká voda nevezme s sebou,“ pozval ji dovnitř a ustoupil stranou, aby ji nechal vejít.

Při pohledu na jeho profil, osvícený světlem z chodby, nemohla nezaznamenat lícní kosti, vystupující z ostře řezané tváře, jež ji tehdy doslova uhranula.

Vypadal skvěle už jako šestnáctiletý kluk, jako dospělý muž vypadal ovšem ještě mnohem líp. Přímo neodolatelně!

Blond porost na jeho hlavě, tehdy střižený na ježka, změnil barvu na oříškově hnědou se světlejšími zlatavými prameny a byl výrazně delší. Kolem čokoládových očí nebyly vidět žádné vrásky od smíchu, což Ally nijak nepřekvapilo, protože ho vlastně nikdy neviděla se smát. K jizvičce na levém obočí přibyla další nepatrná na nose a temné strniště na jeho skráních svědčilo o tom, že místo dospívajícího chlapce před ní stojí dospělý muž.

Ally od něj nemohla odtrhnout oči.

„Vite, garçon[1], rychle, než nás ta povodeň vezme s sebou oba,“ popoháněl ji a Ally si uvědomila, že na něj už hodnou chvíli mlčky civí s dokořán otevřenou pusou.

Podařilo se jí, i když s téměř nadlidským úsilím, pusu zavřít a vejít do chodby.

Předej mu prsten a zmiz, nabádal ji vnitřní hlas.

Měla si raději nechat přilbu na hlavě, pomyslela si, ale zřejmě ji stejně nepoznal, když ji oslovil „hochu“.

Kapky vody, stékající jí z pláštěnky a dopadající na dlážděnou podlahu chodby, byly jediným zvukem, který v tu chvíli rušil jinak hrobové ticho.

„Vy jste dívka,“ zjistil konečně, čokoládové oči ji zkoumavým pohledem přejely od hlavy až k patě a jejich majitel pochvalně zamručel.

„Ano, jsem. Vadí to?“

„Non.“ Pozvedl jeden koutek úst a Ally si okamžitě vybavila cynický a přezíravý úsměv, jímž ji jako chlapec obšťastňoval a dováděl k šílenství. „Neznáme se? Jste mi nějak povědomá.“

„Ne,“ vyhrkla a konečně se jí podařilo nahmatat v batůžku balíček z klenotnictví.

Jen ať mě nepozná! Nesmí mě poznat!

Vyndala balíček z batůžku a se sklopenýma očima mu ho podala. „Vaše zásilka, pane Le Grande.“

Převzal od ní balíček, a když se jejich prsty dotkly, jako by dostala zásah elektrickým proudem, takže rychle ucukla.

„Vy se celá třesete zimou. Zůstaňte tady a počkejte, než uschnete,“ navrhl, ale spíš než jako návrh to znělo jako rozkaz.

Zavrtěla hlavou. „Jsem v pohodě,“ řekla a podala mu přístroj, kam se zaznamenávaly předané zakázky. „Tady se podepište.“ Snažila se, aby to znělo pokud možno neosobně, ale moc jí to nešlo. Sotva popadala dech.

S balíčkem v podpaží od ní přístroj převzal a znovu se jí dotkl.

„Studíte jako led,“ všiml si. Podepsal se, kam mu ukázala, a pak pokračoval: „Zůstaňte tady, než ta mela venku přejde. Což je asi jediné, co vám můžu nabídnout jako kompenzaci za to, že jsem vás vytáhl do tohohle nečasu a nakonec jste sem jela úplně zbytečně.“

„Zbytečně? Proč zbytečně?“ zeptala se a okamžitě se za tu otázku proklela.

Měla bez řečí vypadnout a ne s ním navazovat další konverzaci.

Její otázku kupodivu nenechal bez odpovědi.

„Zbytečně, protože zasnoubení jsem před nějakými deseti minutami zrušil.“

Tak proto byla Mira tak nevrlá. Dostala kopačky.

Vyndal z balíčku sametovou krabičku a otevřel ji. Při pohledu na zásnubní prsten, který se v ní nacházel, Ally zalapala po dechu a oči jí jen přecházely. Nádherný kroužek ze zlata a platiny…

Vzpomněla si na prsten, který se toho osudného léta chystal jeho otec navléknout její matce. Jenže něco se stalo, sen se zhroutil a Pierre Le Grand je obě ze své provensálské usedlosti vypoklonkoval. Maminka se z té události až do smrti nevzpamatovala.

„Pierre byl jediný muž v mém životě, který mě opravdu miloval. A já jsem to všechno zkazila, holčičko.“

Čím maminka Pierra tehdy tak rozzlobila, se Ally nikdy nedověděla.

Dominic krabičku zase zavřel a její zaklapnutí vrátilo Ally do reality.

„Trochu drahý omyl,“ konstatoval chladně.

„To mě mrzí,“ pokoušela se vyjádřit mu svou účast, ale znělo to bohužel hodně strojeně.

„To vás mrzet nemusí. Naše zasnoubení byl od samého počátku jeden velký omyl. Těch osmdesát tisíc, co mě stál tenhle prsten, považuju za takzvanou ‚vedlejší škodu‘, tedy ztrátu, kterou člověk v konečném součtu oželí.“

Třesoucíma se rukama uložila přístroj do brašny na kole. Co se to s ní děje? Proč jejich nenadálému setkání po dvanácti letech přikládá tak velký význam? Maminka už nežije a Pierre taky ne. Tak o co jde? Je to dávno uzavřená kapitola…

„Musím jít. Mám ještě nějaké další pochůzky,“ zalhala. Chtěla co nejdřív zmizet. A zapomenout. Vzpomínky na to, jak její maminka toho léta doslova rozkvetla štěstím a jak rychle pak uvadla a proměnila se v pouhou trosku, byly příliš bolestivé.

„Pojďte si raději dát něco na zahřátí,“ dostal lepší nápad.

Co to má znamenat? Vyjíždí po ní? Ta představa byla tak absurdní, že jí doslova vyrazila dech. Vždyť musí vypadat jako zmoklá slepice!

Tenhle muž si přitom vybíral výhradně mezi modelkami a dědičkami miliardářů, které se nejen umí chovat ve vybrané společnosti, ale jsou pohledné a mají sexappealu na rozdávání. To se o ní říct nedá. Dokonce ani za normálních okolností, natož v situaci, kdy má za sebou šest hodin pojíždění na kole po centru Londýna, navíc za vydatného lijáku.

„A podíváme se taky na tu vaši nohu,“ dodal.

„Cože?“ vytřeštila na něj oči.

„Teče vám krev,“ ukázal pohledem na její zraněné lýtko.

Podívala se stejným směrem a zjistila, že legíny má roztržené a lýtko jí skutečně krvácí. Nejspíš se zranila, když ji z kola téměř smetla jeho snoubenka, tedy bývalá snoubenka. A ona si zranění ani nevšimla, protože jak byla promrzlá, žádnou bolest necítila.

„To nic není,“ vyhrkla. „Už musím jít.“

Otočila se a zamířila ke dveřím.

„Počkejte! Nemůžu vás nechat odejít, když krvácíte. Vaše zranění je třeba ošetřit.“

Jeho péče ji zaskočila. A dojala. Přestože s ní jednal dost panovačným způsobem.

„Nemůžu tady zůstat. Musím vyřídit ještě nějaké další pochůzky,“ trvala na svém.

„Pokud tak nutně potřebujete peníze, zaplatím vám. Ale nechci vás mít na svědomí a vyčítat si, že jsem něco zanedbal. Pro dnešek mi stačí, že jsem zbytečně vyhodil osmdesát tisíc za zásnubní prsten.“

Stál tak blízko, že cítila kořenitou vůni jeho kolínské, mísící se s odérem whisky. Srdce jí tlouklo jako o závod.

Uchopil ji za bradu, natočil si tváří k sobě a zkoumavě se na ni zadíval.

„Já vás opravdu odněkud znám,“ usoudil po chvíli a usilovně přemýšlel, o koho by mohlo jít.

Znervózněla a litovala, že si cyklistickou přilbu nenechala na hlavě, což by ji alespoň trochu maskovalo.

Konečně mu svitlo. „Monique?“

„Ne, nejsem Monica. Monica zemřela. Jsem její dcera,“ přiznala a do očí se jí draly slzy.

„Alička tulačka?“ Vypadal stejně překvapeně jako ona.

Alička tulačka.

Tuhle přezdívku jí tenkrát vymyslel a jí se moc líbila. Tenkrát.

Měla na krajíčku, téměř nedýchala a jen s obrovským úsilím se jí dařilo slzy zadržet.

Všiml si toho. „To bude v pořádku, Aličko,“ snažil se ji uklidnit. „Měla jsi dnes asi špatný den.“

„Hodně špatný,“ připustila.

„Taky ten pocit znám,“ přikývl a povzbudivě se na ni pousmál.

S téměř nadlidským úsilím se jí podařilo úsměv opětovat. Pak o krok ustoupila a nasadila si helmu. „Ráda jsem tě znovu viděla, Dominiku,“ zalhala. „Ale teď už opravdu musím jít,“ dodala a zamířila ke dveřím.

Zastoupil jí cestu. „Nikam nechoď, Aličko. Zůstaň tady, osuš se a ošetři si zranění,“ snažil se ji přesvědčit.

Zvedla hlavu a přiměla se pohlédnout mu zpříma do očí. Nespatřila v nich ovšem ani soucit, ani netrpělivost, jak očekávala. Spatřila v nich cosi, co vypadalo spíš jako touha. Ale touha to rozhodně být nemohla…

„Nemůžu tady zůstat,“ odvětila třesoucím se hlasem.

Proklínala se za to, že se celá chvěje. Nechtěla před ním vypadat jako politováníhodná chudinka.

„Ale můžeš,“ nehodlal ustoupit. „Jak už jsem řekl, zaplatím ti za ztracený čas.“

„Není třeba. Žádný čas tu ztrácet nebudu. Sednu na kolo a pojedu domů,“ nedala se ani ona. Musí odsud vypadnout dřív, než se mu podaří ji přesvědčit, že by měla zůstat a nechat se jím opečovávat. Protože ta představa začínala být čím dál tím lákavější a neodolatelnější…

Mon Dieu, koho by napadlo, že z Moničiny dcery, toho plachého stydlivého písklete, vyroste žena stejně kurážná a neohrožená jako Johanka z Arku?

„Takže žádné další pochůzky už nemáš,“ odhalil ji.

„Ne, nemám. Lhala jsem,“ odpověděla, aniž uhnula pohledem.

„Myslel jsem si to.“

Prohlédl si ji znovu od hlavy až k patě. Pod promočeným cyklistickým oblečením se rýsovala drobná ňadra, vlasy měla svázané do culíku, ale několik mokrých pramenů se z něj uvolnilo a přilepilo k bledým, téměř průsvitným tvářím, pod očima měla temné kruhy, na bradě skvrnu od kolomazi… a přesto působila stejně odhodlaně jako Panna orleánská.

Je krásná.

Jako byla její matka. Alespoň pokud si dobře vzpomínal…

Monica Jonesová byla milenkou jeho otce. Poznal ji toho léta, kdy ho otec vzal konečně na milost. Na její dceru, na tu, která teď před ním stála v zuboženém stavu, přesto hrdě a neústupně, si vzpomínal mnohem jasněji.

Tenkrát jí mohlo být tak deset nebo jedenáct, všude za ním chodila jako věrný a hodný pejsek, ale nebála se bránit ho proti rozlícenému otci. Tím si tehdy získala jeho sympatie.

A zdálo se, že sympatie k ní v něm přetrvaly.

Zdálo se, že dokonce nabyly na síle. Alespoň soudě podle toho, že když se jí dotkl, jako by jím projel blesk.

Působila tak nevinně a bezelstně! Dostal chuť položit jí horké dlaně na prochladlé tváře, aby trochu zrůžověly, a polibkem zahřát i její chvějící se rty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Setkání v Provenci.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.