Sharon Kendricková

Španělská rozkoš

Překlad: Kristýna Vítková

Milá čtenářko,

minulý měsíc jsem Vám přinesl tři příběhy, které jsou součástí několikadílných řad… a tento měsíc udělám totéž. A budou to řady úplně jiné…

V Sladkém životě je to Dcera mého nepřítele, lady Calista, jejíž sestra Melody přinese hlavnímu hrdinovi princi Griffinovi Zkázu, nebo vykoupení v prosinci. Oba příběhy napsala Caitlin Crewsová. Ve druhém Sladkém životě se v knize nazvané Překvapení na prahu od Lynne Grahamové seznámíte mj. s bohatým Řekem Torem, jehož italský bratr Saviano (v některých rodinách to není jednoduché) bude rovněž v prosinci hrdinou Noci před Vánocemi. A konečně ve Sladkém životě Duo se máte možnost začíst do napínavých osudů Marisy v knize Návrat ze stínů od Michelle Smartové. Neméně napínavý byl ale i osud její sestry Elsy v příběhu Plamen, který nevyhasl, který vyšel v říjnu.

Ve dvou měsících Vám tak nabízím hned šest „seriálů“! Doufám, že se Vám budou líbit!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Carrying the Gentleman’s Secret

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2017

Překlad:

Bohdana Hyťhová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2017 by Helen Dickson

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-4887-7 (EPUB)

978-83-276-4888-4 (MOBI)

978-83-276-4889-1 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„To nemůžu…,“ vykřikla přiškrceně Hollie, když držela šaty na ramínku před sebou.

Byly velmi vánoční. Vlastně z každé nitky křičely Vánoce – a ne v dobrém slova smyslu. Zelené a krátké se blyštěly v jasných hotelových světlech, kde se měl konat večírek. Zkusila to znovu. „Tohle si nemůžu vzít, Janette.“

Dokonale vytrhané obočí její šéfové povyskočilo vzhůru. „Proč ne?“

„Protože jsou…“ Hollie zaváhala. Normálně byla nejvstřícnější ze všech zaměstnanců. Takový mírotvůrce. Velmi tvrdě pracovala a dělala, co se po ní žádalo, ale všechno mělo své hranice. „… trochu moc krátké.“

Jenže šéfovou její námitky nezajímaly. Ve skutečnosti byla ještě více sebestředná než obvykle a už od rána měla obzvlášť mizernou náladu, protože se jí zlomil nehet, kterým si následně roztrhla předražené punčochy.

„Dívce tvého věku něco tak odvážného projde,“ odsekla Janette a upravila zavěšenou snítku jmelí. „Možná zjistíš, že ti padnou jako ulité, Hollie. Rozhodně se vymykají tvému obvyklému šatníku.“

„Ale –“

„Žádná ale,“ pokračovala šéfová. „Pokud jsi zapomněla, tahle party závisí na nás. A vzhledem k tomu, že se jedna ze servírek neukázala a dorazí tolik VIP hostů, nemůžeme si dovolit nedostatek personálu. Takže se musíš na pár hodin převléknout za vánočního skřítka a roznést nějaké jednohubky. Kdybych byla o pár let mladší, oblékla bych si to sama! Zvlášť, když dorazí Maximo Diaz.“ Nasadila prohnaný úsměv. „Potenciálně nejlepší klient, jakého jsme kdy měli. Pan Důležitý. S neomezeným bankovním účtem. A pokud ten hotel koupí ještě před Vánoci, čeká tě pořádně tučný bonus. Jistě jsi na to nezapomněla, že ne?“

Hollie zavrtěla hlavou. Samozřejmě, že na to nezapomněla. Jak by mohla zapomenout na Maxima Diaze a všechen ten humbuk kolem, kdykoliv se objevil v malém městečku, kam se odstěhovala poté, co ji okradli o všechny životní úspory? Jak by mohl kdokoliv zapomenout na muže, který se podobal temnému andělu pomsty v obleku šitém na míru? Muže, kvůli kterému se jí rozbušilo srdce, kdykoliv ji prošpikoval těma svýma nemilosrdnýma, černýma očima, až si připadala jako motýl přišpendlený za sklem nějaké sbírky.

Ztěžka polkla. Určitě to tak cítila každá žena. Všimla si, jak ho pokaždé všechny pozorují, když vešel do kanceláře realitní společnosti, ve které pracovala. Všimla si, jak jejich oči přitahuje – ať už zdráhavě nebo záměrně – jeho vypracované tělo a olivově hnědá pleť. Byl to muž, který se tvrdohlavě odmítal vzdát svého místa v jejích představách. Muž, který symbolizoval doutnající sexualitu a mužnost, které ji děsily a vzrušovaly zároveň, a bez ohledu na to, jak usilovně se snažila, zjistila, že je nemožné zůstat k němu netečná.

Ne, že by se nějak výrazně prosadila na jeho radaru. Vlivní španělští miliardáři si většinou nevšímali nevýrazných žen, které se pohybovaly v zákulisí velké kanceláře. Občas mu udělala kávu a přiložila k ní vlastní domácí sušenku, které nosila do kanceláře, když zrovna jejich šéfová nedržela jednu ze svých přísných diet. Vzpomínala si, jak se do ní bezmyšlenkovitě zakousl a pak se na ni překvapeně podíval, jako by její sladká chuť byla něco, na co nebyl zvyklý. Což byla nejspíš pravda. Protože „sladký“ nebylo slovo, které byste spojovali s drsným obchodníkem. Temný a nemilosrdný byly výrazy, které vám okamžitě v duchu naskočily.

Jenže Hollie si teď nemohla dovolit přemýšlet o Maximu Diazovi, když z ní Janette nespouštěla tázavý pohled. Automaticky se na ni usmála.

„Samozřejmě, že jsem na señora Diaze nezapomněla,“ odpověděla. „Je to velmi důležitý klient.“

„Ano, to je. Což je důvod, proč se s ním všichni místní podnikatelé a politici touží setkat,“ vysvětlovala Janette nadšeně. „Bude mít na tuto oblast velký vliv, Hollie. Zvlášť pokud znovu udělá ze starého hradu hotel, jak tomu bylo dřív. Pak už nebudeme muset pro naše oficiální akce využívat tohle hrůzné místo.“

„Uvědomuju si to.“

„Takže to uděláš?“

Hollie přikývla. Zdálo se, že nemá na výběr, a proto nastalou situaci přijme s grácií. Nebyla to snad jedna z nejdůležitějších životních lekcí? „Ano, Janette. Udělám to.“

„Výborně. Tak běž a převlékni se. Přibalila jsem ti nějaké svoje boty. Myslím, že máme stejnou velikost. Do těch druhých by ses nikdy nevešla. Ach, a nech si protentokrát rozpuštěné vlasy. Nechápu, proč neustále schováváš svoji největší přednost!“

Hollie popadla zbytek kostýmu a vyklouzla z místnosti, přičemž se cestou vyhýbala křiklavým girlandám a pokoušela se soustředit spíš na nadcházející večer než na svoji poněkud arogantní šéfovou. I když do Vánoc zbývaly ještě dva měsíce, hotel byl vyzdoben vánočními pozlátky, kterým se ale přesto nedařilo zamaskovat jeho ošuntělý stav. Své lepší dny měl za sebou. Ale ani tak si nehodlala stěžovat na skutečnost, že Vánoce přicházejí každým rokem dříve a dříve, protože to byla vítaná změna v její obvyklé rutině. Čas svíček, koled a blikajících světýlek. Jehličí, zvonků a sněhu. Možná neměla rodinu, se kterou by slavila Vánoce, ale nevadilo jí to. Byl to čas, kdy cizí lidé mluvili jeden s druhým, což jí přinášelo nedefinovaný pocit naděje, že přece jen bude lépe. A Hollie ten pocit milovala.

Chodbu do ponuré suterénní šatny lemovaly poblikávající žárovky a Hollii to trochu připomínalo cestu do pekla, ale odhodlaně zůstávala pozitivní, zatímco vybalovala bílou kožešinou lemované zelené šaty, červenobíle pruhované punčocháče a Janettiny šarlatově rudé lodičky, které měly až děsivě vysoký podpatek.

Pomalu si zula nízké střevíce, stáhla tělové punčochy a rozepnula košilové šaty. Chvíli tam postávala jen ve spodním prádle, než se začala soukat do elfího kostýmu. Když se jí konečně podařilo zapnout zip na zádech a zadívala se do zrcadla, uvědomila si, že její výhrady byly velmi oprávněné. Protože ze zrcadla na ni hleděl…

Úplně někdo jiný.

Několikrát zamrkala a zjistila, že je těžké se s tím obrazem smířit. A nejenom proto, že na sobě měla téměř maškarní kostým. Původní servírka musela být také mnohem menší, protože jí spodní lem šatů dosahoval sotva do půlky stehen, což ještě zvýrazňovaly Janettiny lodičky. A taky musela být hubenější, protože jí zelený satén přiléhal k tělu jako druhá kůže. Těžký materiál jí svíral ňadra a obepínal pas tak těsně, že se bála nadechnout. Tohle bylo tak vzdálené jejímu obvyklému stylu oblékání, že už to snad ani víc nešlo.

Vypadala…

Hollie si odkašlala. Nenáviděla tu nenadálou nervozitu a strach, kvůli kterému jí srdce uhánělo jako splašené. Připomínala cizinku. O tom nebylo pochyb. Přesně jako matka, když čekala návštěvu otce. Jako by přiléhavé oblečení mohlo zamaskovat jejich vzájemnou nekompatibilitu – jako by pěkný vzhled byl to jediné, co žena potřebuje, aby ji muž miloval. A že to fungovalo, co? Přesně si vybavovala zahořklost, která zkřivila matčiny rysy, jen co za ním zabouchla dveře.

„Nikdy nemůžeš přimět muže, aby tě miloval, Hollie, protože muži nejsou schopni lásky!“

Byla to lekce, na kterou nikdy nezapomněla – matka se o tom ujistila –, ale nijak zvlášť si ji teď nechtěla připomínat. Přála si, aby se sebe mohla ty pitomé šaty a lodičky strhnout. Aby mohla vynechat večírek a vrátit se do své pronajaté chatky. Mohla by se podívat na ten nový recept na dort, který chtěla o víkendu upéct, a snít o tom, až si konečně otevře svůj vlastní podnik a bude nezávislá. Ještě jeden střídmý rok a bude mít naspořeny potřebné peníze. Ale tentokrát do toho půjde sama a na místě, kde to bude schůdné. V malebném malém městečku Trescombe v Devonu, a ne v obrovském a anonymním Londýně, kde bylo pro člověka jejího ražení velmi snadné se ztratit z hledáčku místních lidí a stát se neviditelnou.

Mohl za to právě nedostatek jejího sebevědomí, že nevěnovala pozornost tomu, co se kolem ní děje, až jednoho dne zjistila, že téměř všechny její úspory jsou pryč, protože ji nejlepší kamarádka okradla? Byla to tvrdá a bolestivá lekce, ale poučila se z ní. Už nikdy se nenechá zahnat do kouta někým, kdo se bude vydávat za jejího přítele. Její důvěra v lidi byla od té chvíle hluboce otřesená.

Nebyl to tedy další důvod, proč se ujistit, aby dnešní večírek dobře dopadl? Protože Maximova koupě starého hradu na kopci měla potenciál přinést s sebou novou zlatou éru místního turismu a Hollie chtěla být její součástí. Už celá léta nesloužil jako hotel, ale zoufale volal po troše lásky a pozornosti. A i když byl záhadný Španěl nepravděpodobným zachráncem místního sousedství – no, život občas přináší nečekaná překvapení a lidé vždycky nezapadají do připravených škatulek. I když byl ten muž neuvěřitelně bohatý a celosvětově známý, mohl přece být zároveň i dobrý, ne?

S Janettinými posledními slovy v paměti si Hollie stáhla gumičku z vlasů a pohodila hlavou, aby je trochu rozhodila po ramenech. Přinejlepším se daly popsat jako velmi světle hnědé, i když je některé nány ze školy označovaly za „pochcanou slámu“. Ale byly čisté a zářivé a kaskádovitě jí spadaly až na prsa, čímž efektivně maskovaly napěchovaný výstřih.

Jako poslední si nasadila červeno-zelenou čepici s rolničkou a ten zvuk přiměl Hollii k úsměvu. Připomínal jí cinkání starých pokladen. Už brzy si otevře svoji vlastní klasickou anglickou čajovnu, a ačkoliv neplánovala nosit tak odhalující uniformu, dnešek byl dobrým cvičením pro budoucí kariéru, až bude obsluhovat své zákazníky. Trochu nejistě zamířila na vysokých podpatcích zpátky do sálu.

Vánoční skřítek?

Jak těžké to může být?

Nechtěl tu být.

Maximo Diaz stál sice na pokraji obchodu, který mu přinese další miliony, ale i tak se cítil vzdálený více než obvykle.

Rozhlédl se po sále, bizarně vyzdobeném hustými girlandami chvojí, i když byl ještě teprve říjen. Jedné stěně dominovala obrovská jedle a na každém rohu poblikávala zlatavá světýlka. Do tohoto zapadákova se vzdáleným výhledem na moře a obklopeným vřesovišti přišly Vánoce až směšně brzy.

Sevřel rty.

Ve skutečnosti nechtěl být právě teď nikde. Ani ve svém domě v Madridu nebo v New Yorku, ani tady v Devonu. Protože ať už se uchýlil kamkoliv, vždycky tam byl on a jeho nikdy neutuchající myšlenky. Poprvé ve svém životě nedokázal vypnout, a to ho zneklidňovalo.

V minulosti měl potíže. Samozřejmě. Každý měl potíže, ale on si někdy připadal, jako bych vyhrál víc než jen spravedlivý podíl. Ponuré a temné události, které se vynořily odnikud a hrozily, že ho oslepí, i když se od něj nakonec odrazily jako padající kroupy od chodníku, protože je k tomu prostě přiměl. Vypěstoval si ocelové sebeovládání a byl hrdý na svoji schopnost setřást ze sebe utrpení. Povznést se nad chaos, houževnatý a nedotčený, jako fénix povstávající z popela. Jenže tenkrát měl na své straně mládí, touhu a ambice, které ho chránily proti bolesti. Došel k závěru, že byl jedním z těch šťastlivců, kteří byli vůči ní imunní. A pokud to znamenalo, že ho lidi – obvykle ženy – popisovali jako chladného a necitlivého, dokázal s tím žít.

Kdo by si však pomyslel, že smrt někoho, kým tak silně opovrhoval, může ještě víc zasáhnout jeho děravé srdce? Jak to bylo vůbec možné? Neviděl ji celé roky. Nestál o to, a z dobrého důvodu. Měl cítit hněv, nespravedlnost nebo zášť – možná všechno najednou – když se loučil se ženou, která ho porodila. Jeptišky, které se o ni staraly během těch posledních dní, ho přivolaly. Jenže nic takového necítil. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Jeho reakce ho překvapila. A taky rozzlobila, protože se tak nechtěl cítit. Když držel její hubenou ruku zbrázděnou tmavými žílami v dlaních, vnímal jen obrovský smutek. Přemohl ho pocit ztráty, který v něm od té doby přetrvával.

Maximo takové emoce neměl rád. Ani teď, ani tenkrát.

Musel jít dál. Hodit za hlavu nesmyslný smutek a dělat, jako by se to nikdy nestalo. Jakou jinou volbu měl, když povýšil netečnost na formu umění? Dostane se přes to, protože tak to dělal vždycky. A odpustí si ten zřídkavý vpád do světa sentimentality, protože ten ho nijak nelákal.

A bude pokračovat ve své neúprosné cestě na vrchol. Vydělá jmění na zásadních změnách v infrastruktuře cizích zemí. Bude stavět silnice a železnice a vytvářet takový obrat, nad jakým budou jeho konkurenti jen frustrovaně a nevěřícně kroutit hlavami. Právě přidal do svého portfolia řetězec luxusních hotelů a byl obklopen obrovským bohatstvím, které mu ovšem trochu znepokojivě nepřinášelo takové uspokojení, po jakém toužil. Ale rozhodně způsobovalo, že se ženám rozšířily zorničky, kdykoliv překročily práh jednoho z jeho domovů, nebo vklouzly na kožené sedadlo soukromého letadla. Ovšem to, že měl víc peněz, než kolik by stačil utratit během několika životů, neznamenalo, že by chtěl zpomalit. Protože Maximo měl rád úspěch. Miloval ho. Ne kvůli hmotným odměnám, jež za něj sklízel, ale kvůli záři dosažených výsledků, bez ohledu na to, jak pomíjivý ten pocit byl. Jako by to chtěl znovu a znovu dokazovat, když už ne otci a matce, kteří ho odmítli, tak alespoň sám sobě.

„Mohu vás nalákat na něco k jídlu, señore Diazi?“

Do bdělého snění se mu vkradl jemný hlas a Maximo byl rád, že přerušil temný tok jeho myšlenek. Otočil hlavu a spatřil ženu s podnosem v rukách. Nebylo to však jídlo, co upoutalo jeho pozornost. Překvapil ho její vzhled.

Nalákat ho? To by zajisté mohla.

Přimhouřil oči, protože ta myšlenka se zjevila naprosto nečekaně, zvlášť když vypadala v tom maškarním kostýmu dost směšně. Začalo mu bušit ve spáncích a vyschlo mu v ústech. Směšně, ano, ale taky sexy. Ne. Škrtněte to. Zatraceně sexy.

Na okamžik měl pocit, že je mu něčím povědomá, ale zavrhl to, protože měl problém na ni nezírat. A taky měl potíže dýchat. Kdo by také neměl, když vypadala tak… úžasně? Ztěžka polkl a pokračoval ve svém zkoumání. Sytá zeleň šatů zvýrazňovala porcelánovou pleť a bílá kožešina na ramenou přitáhla jeho pozornost k odhaleným ramenům, ze kterých nemoderně nevyčnívaly žádné kosti. Maximo si dovolil sjet pohledem níž, rozptýlený dlouhýma nohama, které pokračovaly až snad k nebesům, díky těm nebezpečným botám. Sexy, šarlatově rudým lodičkám. Většina mužů by se nijak nenamáhala skrývat svoji reakci na takové boty.

Přesto, v přímém kontrastu s těmi zabijáckými podpatky, neměla na porcelánové tváři ani stopu mejkapu a zdravé vlasy, lesknoucí se v záři vánočních světýlek, donutily Maxima cítit něco, co už hodně dlouho nezažil. Kradmou, ale neodbytnou touhu, která mu protékala žilami jako ten nejsladší zlatavý med.

Sebekriticky zkřivil rty. Jeho libido, které ho v posledních týdnech zdá se opustilo, jistě nemohlo rozdmýchat něco tak ujetého, jako žena v maškarním kostýmu? Možná byl jeho sexuální apetit tak unavený, že ho lákala doslova tematická scénka.

„Ehm… máme v nabídce výběr lahodných jednohubek,“ pokračovala a skládala za sebou jednotlivá slova tak, až ho znovu zabrněla kůže. „A také vám mohu nabídnout sýrové špízy s ananasem nebo slané koláčky z listového těsta, pokud byste je měl raději.“

„Slané koláčky?“ zopakoval cynicky a sklopil pohled k čemusi nerozpoznatelnému, co bylo nevkusně nabodnuté na konec koktejlové špejle. Nejspíš si povšimla jeho tónu, protože když se na ni znovu podíval, její tvář byla o dost růžovější.

„Vím, že ne každému chutnají –“

Ohrnul rty. „Dalo by se to tak říct.“

„Ale rada navrhla, abychom udělali dnešní večírek trochu retro,“ vysvětlovala.

Maximo zjistil, že ho její rozpaky okouzlují. Kdy se něco takového stalo naposledy? „Přemýšlím proč?“

„Protože zvláště o Vánocích lidé pociťují velkou nostalgii.“ Zaváhala, jako by uvažovala, jestli s ní chce opravdu mluvit nebo je pouze zdvořilý. „Není to snad celý smysl téhle akce?“

„Ale vždyť ještě nejsou Vánoce,“ poukázal. „Ty budou až za několik týdnů.“

„Ano, já vím. Ale lidé jsou během svátků vždycky lépe naladění. A všechno vypadá líp, zahalené ve vánočních dekoracích a na pozadí vánočního stromu.“

„Tak v tom s vámi nesouhlasím,“ odporoval a střelil pohledem ke třpytivé jedli obalené vánočními světýlky, která dosahovala až k hotelovému stropu. Prohlížel si falešné zabalené krabice dárků a nedokázal potlačit zachvění. „Vypadá to monstrózně.“

Znovu zaváhala. „Zní to, jako byste neměl rád Vánoce?“

„To je slabé slovo,“ opáčil chladně. „Pokud chcete znát pravdu, tak jimi pohrdám.“

„Ach. No, tak to je škoda,“ kousla se do rtu, jako by se snažila vymyslet jinou, vhodnější odpověď. „Nedal byste si v tom případě sklenku šampaňského? Na baru jich je dost, mohu vám nějakou přinést.“

Sotva si dovedl představit kvalitu nabízeného vína, ale něco v jejím ustaraném výrazu přimělo Maxima spolknout štiplavou odpověď, kterou už měl na jazyku.

Najednou si uvědomil, že není fér, aby si na ní vybíjel špatnou náladu. Pro něj byl tento večírek jen společenskou nutností, možností potkat se s místními hodnostáři, kteří mu mohou pomoci uskutečnit jeho ambiciózní plán. Rozhodně by svoji účast nenazval potěšením, ale ona koneckonců dělala jen svou práci.

V tu chvíli ten prvotní záblesk poznání vykrystalizoval v něco určitějšího, co ho přimělo prozkoumat její tvář důkladněji, protože ty dlouhé, tmavé řasy kolem krásných šedých očí vyvolávaly víc než jen mlhavé vzpomínky.

„Neznám vás?“ zeptal se.

Trochu neohrabaně trhla mléčně bílými rameny. „Nedá se říct, že byste mě zrovna znal, señore Diazi,“ odpověděla. „Párkrát jsme se setkali, když jste byl u nás v kanceláři. Pracuji v realitní agentuře, která zprostředkovává prodej hradu. Obvykle –“

„Sedíte na recepci. Sí, sí – zajisté. Už si vzpomínám,“ řekl. Nebyla snad při jeho nedávných návštěvách oázou klidu, tak nepodobná své drsné a dravé šéfové, že už to snad víc nebylo možné? Udělala mu kávu a naservírovala k ní cosi lahodného. Ale její šaty byly obvykle nevýrazné a vlasy nosila tak přísně stažené dozadu, že by tím zahanbila i lecjakou jeptišku. Vzpomínal si, jak přemýšlel, že kdyby sem chtěl přemístit své obchody, byla by dokonalou sekretářkou a možná by si vydělala dvojnásobek toho, co dostává teď.

Neměl tušení, že se pod tím fádním oblečením skrývá smyslné tělo, a bylo pro něj obtížné sladit tyto dva dramaticky odlišné vzhledy stejné ženy. „Tak proč ta náhlá změna pozice a uniformy?“

„Já vím. Je to otřesné, že?“ zašeptala a vyděšeně sklopila pohled k zeleným šatům.

„Nejsem si jistý, zda bych zvolil zrovna tohle slovo,“ odpověděl obezřetně. „Popravdě, myslím, že vám to sluší.“

„Vážně?“ vypadala překvapeně, a pak až stydlivě potěšeně.

A nebylo divné, jak si její zjevný nedostatek sebevědomí pohrál s Maximovými smysly? Způsob, jakým si kousala spodní ret, přitahoval jeho pozornost k plné, zrůžovělé tkáni, která se postupně proměňovala v plachý úsměv. K zulíbání. Divné. Zavrtěl hlavou a v duchu si připomněl, že zná celou řadu mnohem vhodnějších žen, po kterých by mohl toužit, než je mladičká recepční v blyštivých šatech. „Přivyděláváte si?“

„Dalo by se to tak říct.“

Znovu ztišila hlas, takže se musel naklonit blíž, aby ji vůbec slyšel, a zachytil přitom slabý závan její vůně. Přemýšlel, jak někdo tak jemný a křehký může takhle provokativně vonět. „Servírka, kterou jsme pro dnešní večer najali, na poslední chvíli nedorazila,“ přiznala. „A tak mě požádali–“

„Ach! Tady jste, Maximo! Schováváte se ve stínech jako nějaký temperamentní španělský konkvistador!“

Jejich konverzaci narušil pronikavý hlas a Maximo zvedl hlavu, aby spatřil Janette Jamesovou, jak se k nim žene. Smyslně, ale zároveň i odhodlaně. Měla stejný výraz jako poprvé, když vešel do její realitní kanceláře, a také při každém z jejich následujících setkání. Byl to výraz, se kterým se během svého života setkal mnohokrát, ale zvlášť u rozvedených žen středního věku.

„Doufám, že se o vás Hollie pořádně stará,“ zašvitořila. „Ale upřímně o tom nepochybuji, vzhledem k množství času, které s vámi strávila.“ Věnovala mu další nenasytný úsměv, než se obrátila k nešťastné servírce po jeho boku. „Ale v sále jsou i další hosté, drahá Hollie. Nemůžeš si uzurpovat jen señora Diaze. Mají také hlad. Tak už běž. Starosta se dívá tvým směrem a vypadá, že by pro nějakou klobásku doslova vraždil.“

Hollie přikývla a vyrazila pryč. Celou dobu na sobě cítila planoucí, temný pohled Maxima Diaze a uvědomovala si, jak se jí díky vysokým podpatkům pohupují boky. Jen doufala, že to nepřitahuje pozornost k jejímu pozadí. S úsměvem vyhledala čekajícího starostu, který si okamžitě nacpal do pusy klobásu v těstíčku, a přemýšlela o šéfčiných slovech. Opravdu si toho Španěla uzurpovala jen pro sebe? Možná, že ano. Rozhodně ji uhranul. Nechala se ukolébat jeho hlubokým hlasem s nepatrným přízvukem a nedokázala odtrhnout oči od jeho překrásné tváře. Ale pro jednou to bylo oboustranné, protože vycítila, že i ona zaujala jeho pozornost. Místo aby ji poctil svým obvyklým odmítavým pohledem, nepokrytě na ni zíral, mluvil s ní a poslouchal, jako by na jejím názoru skutečně záleželo.

Chovala se jak ryba na suchu a vpíjela všechnu jeho mužnou sílu, místo aby se propracovávala davem, jak po ní chtěla Janette? Ohlédla se a sledovala dav, který kolem něj pomalu houstl, jako by lidi přitahovalo jeho nestydaté charisma.

„Vypadá dobře, že?“ zkonstatoval suše starosta a kývl bradou ve směru jejího pohledu, zatímco se natáhl pro další klobásu. „Všiml jsem si, že všechny ženy v sále na něj nepřestávají zírat.“

Hollie sebou trhla. Přistihl ji při činu! Doslova nad ním slintala jako puberťačka na koncertu popové skupiny.

„Nejspíš všechny zajímá kvůli tomu, že se chystá koupit hrad.“

„Myslíte? A nebude to spíš mít něco společného s naditostí jeho peněženky nebo s tím, že vypadá jako idol z klasického filmu?“

„Samozřejmě, že ne,“ odmítla a rychle se omluvila, aby ve snaze vykoupit se v šéfčiných očích s obnoveným zápalem pokračovala ve svých elfích povinnostech. Postupně rozdala vadnoucí výběr, který jí zbyl na podnosu, dolévala šampaňské a snažila se nějak zaměstnat, ale k jejímu pobouření jí myšlenky neustále zabíhaly k černookému muži, který se momentálně bavil s nějakým členem místní samosprávy. Maximo Diaz ji zneklidňoval a způsobil, že si připadala celý večer dezorientovaná, protože když se na ni podíval, měla pocit…

Bylo těžké to popsat, ale připadala si jiná. Jako by vůbec nebyla Hollie Walkerová a vládu nad jejím tělem převzala jiná žena. Během toho krátkého rozhovoru o moudrosti výběru jednohubek se jí hlavou točily úplně jiné myšlenky. A nezjistila snad, že jí pohled sklouzl ke Španělovým smyslným rtům, které ji samy o sobě vyzývaly k hříchu a nutily ji přemýšlet, jaké by to asi bylo, kdyby ji políbil? Nebyla snad zvědavá, jaké by to bylo, ocitnout se v náruči někoho, kdo vypadal tak neuvěřitelně silný?

Bylo to naprosto šílené. Muž jako Maximo Diaz byl mimo její dosah, stejně jako hvězdy na nebi. Byl to mezinárodní playboy, který chodil s dívkami, které se pravidelně objevovaly na obálkách předních módních časopisů, zatímco ona byla jen šestadvacetiletá panna. Ve skutečnosti měla Hollie za to, že by mohla sama sebe lépe definovat tím, co v životě neudělala. Ano, přestěhovala se do Londýna – a podívejte, jak to dopadlo –, ale nikdy se s žádným mužem nesblížila. Nikdy neležela nahá v cizí náruči ani nesdílela potěšení z následné společné snídaně, ani nejela s nikým na krátkou dovolenou, natož aby od někoho dostala třeba šperk. Možná to byla jen její chyba. Věděla, že si o ní lidé myslí, že se obléká na svůj věk moc konzervativně, protože to už nejednou naznačili a Janette se dokonce neostýchala říct jí to několikrát přímo do očí. Jenže oni během dospívání nemuseli sledovat ženu, která využívala svoji sexuální přitažlivost jako zbraň, že? Která se líčila jako kurtizána a cpala své tělo do šatů, které si kupovala pouze za účelem ukázat dokonalou figuru. Ale nefungovalo to. Matka strávila roky tím, že byla neustále povolná muži, který ji nechtěl, a jak Hollie znovu a znovu sledovala ponižující podívanou, zapřísahala se, že nikdy taková nebude. Ženy už nepotřebovaly muže, aby ukázaly, kým doopravdy jsou, a ona byla odhodlaná žít život za vlastních podmínek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Španělská rozkoš.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.