Naima Simoneová

První hřích

Překlad: Jarmila Bryhová

Milá čtenářko,

v červenci jsem Vám nachystal příběhy, které přímo volají po tom, abyste si našla klidnou chvilku někde venku na čerstvém vzduchu, posadila se s nimi do stínu a nechala se unášet do světů, kde plane vášeň, svírají se srdce a emoce získávají vládu nad rozumem. Ano, tak to je, přestože všichni mužští hrdinové červencových titulů se pyšní chladnou logičností, neústupnou cílevědomostí a přesvědčením, že nejdůležitější je hlavně neztratit kontrolu nad svým životem! Asi se již usmíváte. Jak si lze udržet kontrolu nad svým životem, pokud ho opravdu žijeme, pokud se stýkáme s živými lidmi a pokud milujeme? V tu chvíli do něj vstoupí tolik proměnných, že nějaká představa kontroly vypadá jako pohádka pro děti.

Ať již tedy sáhnete po kterékoli romanci, věřím, že si četbu krásně užijete a že mé příběhy přispějí k pohodovému času Vašeho léta.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Ruthless Pride

První vydání:

Harlequin Books, 2020

Překlad:

Jarmila Bryhová

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2020 by Harlequin Books S.A.

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-6589-8 (EPUB)

ISBN 978-83-276-6590-4 (MOBI)

ISBN 978-83-276-6591-1 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Pokud jsi svého úspěchu dosáhl usilovnou prací a poctivostí, nikdy se za něj neomlouvej.“

Joshua Lowell si neslyšně zopakoval citát od Franka Sonnenberga, jeden z nejoblíbenějších svého otce. Stiskl si kořen nosu a tiše, zlostně zavrčel. Obrovská škoda, že se Vernon Lowell neřídil tím, co kázal, pomyslel si. Na základě tohohle citátu by se otec musel omlouvat stále dokola, ať už je kdekoliv, v pekle nebo v bungalovu v nějaké zemi, která nevydává stíhané osoby.

Joshua sklonil hlavu a soustředil se opět na tabulkový procesor zobrazující výnosy a ztráty z uplynulého měsíce, týkající se investic hedgeového fondu Black Crescent do akcií telekomunikační společnosti. V porovnáním se stejnou dobou v minulém roce se ty investice vyvíjely dobře. Budou mít slušnou návratnost, klienti se obohatí a Black Crescent obdrží vysoké správní a výkonnostní poplatky…

Joshua se na rozdíl od otce držel tradičnějších investic jako jsou akcie, obligace, komodity a nemovitosti. Vernon se nebál rizika, díky čemuž se stal jedním z nejbohatších mužů ve státech New York, New Jersey a Connecticut. Neznal strach a vrhal se do každého dobrodružství, což mu napomohlo rozmnožit miliony, které se svými pečlivě vybranými klienty investoval do vysoce výnosných portfolií, a přeměnil tak svou investiční butikovou firmu v jednu z nejúspěšnějších v celé dané oblasti.

A tahle vlastnost ho dohnala také k tomu, že připravil své vybrané klienty o miliony. Čímž je zničil.

Takže ne. Ať se klidně povídá, že jsou Joshuova obchodní rozhodnutí zkostnatělá a dokonce příliš konzervativní, ale on nebude nic měnit. Na bezpečnosti jeho rozhodnutí záleží existenční jistota a budoucnost příliš mnoha lidí. Nehodlal se stát dalším Lowellem, který zklame jejich důvěru. Který je zničí.

Když Vernon zmizel, stal se Joshua posledním mužem v poli jak pro firmu, tak pro svou rodinu. Protože otec se nevypařil pouze s penězi klientů, ale také s rodinným majetkem. Takže i když se poslednímu muži chtělo občas křičet a zuřit, jak je všechno nespravedlivé, chtělo se mu naříkat žalem a svíjet se hanbou, jež v něm tepala jako druhé srdce, chtělo se mu oplakávat konec svých snů, poslední muž nemohl udělat chybu ani ochabnout.

Nemohl si to dovolit. Doslova.

„Joshi, vnímal jste, co jsem vám právě řekla? Samozřejmě že nevnímal.“ Haley Shawová, jeho výkonná asistentka, si podrážděně odfrkla a odpověděla si sama na otázku. „Nebo mě prostě ignorujete? Měl byste dávno vědět, že tyhle triky na mě neplatí,“ dodala bojovně. „Ať už děláte cokoliv, může to chvíli počkat. Tohle je důležité.“

„Haley. Teď se mi to nehodí,“ namítl Joshua, aniž by vzhlédl od tabulkového procesoru.

„Omlouvám se, že ruším,“ ozval se rázný, ale nesmírně ženský hlas bez jakéhokoliv náznaku lítosti. „Obávám se, že tohle nemůže počkat.“

Obrazovky počítače se chopily ze stran malé, štíhlé ruce s nenalakovanými nehty. Joshua na ně vytřeštil překvapeně oči a chvíli nebyl schopen ničeho jiného. Uhranutě se díval na krátké, přirozeně upravené nehty a tenké, světle modré žilky pod opálenou pokožkou. Proč ho popadla zvláštní, ale silná touha dotknout se ústy místa, kde se ruka střetávala se zápěstím, a začít sát?

Zatraceně. Tyhle ruce jsou určené k sexuálním hrátkám.

Rychle se pokáral, ale to mu ještě nezabránilo v tom, aby nepřejel očima po pažích v bílých rukávech, nahoru k úzkým ramenům polozakrytých světle hnědými vlasy se zlatavými odlesky, po ladném krku a lehce zašpičatělé, umíněné bradě až k obličeji, který byl… zatraceně.

Joshua se přinutil opřít o opěradlo kancelářské židle a dal si při tom záležet, aby se mu nepohnul jediný sval v obličeji. Nasadil chladný, nepřístupný výraz, který se naučil používat před patnácti lety ke své sebeobraně. Ale uvnitř… uvnitř se v něm rozběsnila touha silná jako uragán ničící všechno, co se mu postaví do cesty. Připadal si jako poslední překážka, která mu odolává, roztřesený až do nitra základů.

Upíraly se na něj stříbřité oči s hustými řasami, v nichž se zračil nezakrytý hněv. Měl před sebou úžasné lícní kosti dodávající smělou sílu jinak něžným rysům. Lehce zkosený nos a ústa, kvůli kterým se musel chytit područek židle, jako by byly záchranný kruh. Musel se vší silou držet, protože by nejradši vyskočil z bezpečí pevné paluby a ponořil se do širokých, plných úst. Předvedl jim, k čemu byla stvořena. Ukázal, jak jim můžou oběma přinést radost a naplnění…

V přirození mu duněla ozvěna bušícího srdce, v rytmu potřeby, která se ho zmocnila.

Ta niterná reakce na neznámou ženu, na ženu, jež vtrhla bez pozvání do jeho firemní kanceláře, ho silně znervóznila. Tak přimhouřil oči a stáhl koutky úst do pohrdavého úsměšku.

Haley si povzdechla. „Joshuo, dovolte, abych vám představila Sophii Armstrongovou,“ pravila s nepřeslechnutelnou odevzdaností.

„O Sophii Armstrongové jsem nikdy neslyšel,“ sdělil Joshua chladně své asistence, pohled stále upřený na ženu před sebou. Instinktivně poznal, že neznámá představuje hrozbu, ohrožuje jeho časový plán, jeho pečlivě rozvržený den… jeho sebeovládání.

„To jméno by vám bylo povědomé, kdybyste se obtěžoval zvednout telefon, nebo odpovědět na mé maily,“ zavrčela údajná Sophie Armstrongová a povytáhla tmavé obočí. „Snažila jsem se s vámi spojit, pane Lowelle, ale vy jste se schovával a odrážel všechny moje pokusy.“

Joshua se zamračil. Ano, měl v poslední době víc práce než obvykle, ale na něco takového by si pamatoval. „Neschovávám se, ani nic neodrážím.“ Ani kdyby to s největší radostí udělal. „A rozhodně se neschovávám před někým, kdo má tolik drzosti, že vrazí bez pozvání a bez předchozí domluvy do mé kanceláře. Když už jste tady, dávám vám přesně třicet vteřin, což je o dvacet devět vteřin víc, než bych dal komukoliv jinému, abyste objasnila, co po mně, krucinál, chcete.“

Kdokoliv jiný by ucukl a stáhl se, vyděšený ledovým chladem v jeho hlase. Ale Sophie Armstrongová se ani nezachvěla. Dokonce mu pohlédla neohroženě do očí. Joshuu to upřímně překvapilo. Nebyl namyšlený, ale věděl, jak působí na opačné pohlaví. Na přitažlivosti mu dodával nejenom obrovský majetek, ale také vzhled zděděný po pohledném otci. Nikdy si nemohl stěžovat na nedostatek žen. Ani sexu.

Ale pro tuhle ženskou by mohl být klidně Quasimodo, který si odskočil z katedrály Notre Dame a udělal si přestávku v kanceláři Black Crescentu. Sophie Armstrongová se ani v nejmenším neobtěžovala využít výhodu své krásy. Ne že by jí to k něčemu pomohlo. O tom však nemohla mít tušení.

Uvědomil si, že je skutečně nepřátelsky a bojovně naladěná.

A zatraceně sexy.

Sophie sáhla do kabely přehozené přes rameno, vytáhla svazek papírů a bouchla jimi o Joshuův psací stůl. „O tomhle jsem mluvila. Jsou to všechny maily, které jsem vám poslala. A můžu vytáhnout telefon a přehrát hlasové zprávy, které jsem vám nechala. Je jich dohromady patnáct. Jenom jsem vás prosila, abyste brzy odpověděl. Očividně máme zcela rozličnou představu o čase, protože pro mě brzy znamená několik dnů, a vy se očividně řídíte časem Narnie.“

Joshua se proti své vůli zakuckal, což ho okamžitě zamrzelo. Neměl by být pobavený. A rozhodně by jí to neměl dát najevo.

„Zbývá vám pět vteřin,“ sdělil. Pak se předklonil a silou vůle pramenící ze zoufalství, ponížení a hrdosti, které se v něm zrodily před patnácti lety, se zaměřil opět na obrazovku počítače. „Radím vám, abyste je využila.“

Kancelář naplnilo tiché, ženské zavrčení, jehož ozvěna se zakousla Joshuovi do vnitřností a stáhla mu bolestivě svaly ve slabinách. Okamžitě mu vyvstalo před očima, jak Sophie zaklání hlavu, na černé prostěradlo dopadá záclona jejích vlasů a na štíhlém hrdle jí vyrážejí perličky potu. A zároveň vrčí, tentokrát však nedočkavěji, hladověji…

Panebože, musí tu ženskou vystrnadit z kanceláře.

„Předpokládám, že tyhle manýry král-uděluje-audienci-poddaným spoustu lidí zastraší, ale musím vás zklamat. Na mě to nefunguje.“ Sophie si překřížila paže na prsou a Joshua zalapal po dechu. Kdyby v tu chvíli sestoupil z nebes sám Ježíš Kristus a varoval ho, že nemá podléhat primitivním pudům, nedokázal by odtrhnout oči od malých, ale pevných ňader, která vystoupila pod látkou prostých bílých šatů. Zaplavil ho pocit viny. Není jako otec. Nehltá ženy pohledem, ani se k nim nechová jako k pastvě pro oči stvořené pouze pro jeho potěšení. Nechová se tak dokonce ani k ženám, které ho dohánějí k erekci. „Říkám vám to ještě jednou, podobně jako v poslední hlasové zprávě a dvou mailech: ten článek napíšu tak i tak. S vámi i bez vás. Ale s vámi by to bylo lepší.

Článek. Jaký článek?

Joshuy se zmocnila zlá předtucha.

„Opakuju,“ prohlásil pevným tónem, aniž by dal v nejmenším najevo paniku, která mu sevřela žebra jako čelisti svěráku. „Co po mně, krucinál, chcete?“

„Píšu pro Falling Brook Chronicle článek k výročí fiaska společnosti Black Crescent. A na rozdíl od všech článků, které od té době vyšly, bych do něj chtěla zahrnout rozhovor se současným výkonným ředitelem.“

Do Joshuy se zakousl ledový a diamantově tvrdý hněv. Tak ostrý, že by se jím dalo řezat sklo. Na jazyku se mu zachvělo „vypadněte“. Podařilo se mu však ta slova polknout. Nehodlal před touhle ženskou projevit jakékoliv emoce. Před ženskou, která se snaží otevřít staré nezahojené rány a připomenout je široké veřejnosti. Která chce oživit noční můru, upozornit, jak otec vyplenil rodinná konta, ukradl svým klientům miliony, zmizel neznámo kam, opustil ho a předhodil matku s bratry vlkům. Vystavil je odsuzujícím pohledům a hlasité šuškandě. A v něm zanechal neutuchající pocit viny, že se kvůli otcovým činům ocitlo na mizině deset rodin. Zůstala v něm trýznivá bolest a zklamání, že ho zradil člověk, který ho vychovával, kterého miloval a kterého si vážil.

Ta zatracená novinářka netuší, jak je ta vina tíživá. Jak mu doléhá na bedra a jak občas hrozí, že ho zadusí. Netuší, že se stalo jeho posláním, aby si s tou vinou poradil. Když otec zmizel, neměl se o koho opřít, a nezbylo mu nic jiného než vzít zodpovědnost do vlastních rukou. Musel odškodnit postižené rodiny, aby je nepopohnaly k soudu a nevyžadovaly peníze, které otec nestihl ukradnout. V době, kdy se matka stáhla z vysoké společnosti ve Falling Brook v New Jersey. Kdy jeho bratr dvojče Jacob utekl do Evropy, aby při cestách s batohem na zádech zapomněl na problémy, a mladší bratr Oliver odešel ze školy a stal se z něj ukázkový playboy včetně silného návyku na kokain.

Nic na prestižní univerzitě ze skupiny Ivy League, dokonce ani přednášky ekonomie, na nichž trval otec, ho nepřipravilo na to, že zůstane sám, zarmoucený a vyděšený z toho, že mu na mladých ramenou leží osud nejenom vlastní rodiny, ale také deseti ostatních. Že bude muset učinit těžké rozhodnutí a pohřbít své sny, aby mohl napravit sny ostatních.

Velice rychle dospěl. Příliš rychle.

A rozhodně nepotřebuje článek sepsaný ctižádostivou novinářkou, i kdyby měla obličej královny víl a tělo modelky předvádějící prádlo Victoria Secret. Nedovolí, aby ho ta ženská zatáhla zpátky do zoufalých, neutěšených časů, kdy nedýchal vzduch, ale strach.

„Ne.“

Joshua jí musel připsat k do dobru, že sebou při zvuku jeho rázné, jednoznačné odpovědi ani netrhla.

Místo toho naklonila hlavu, při čemž se jí svezly přes rameno husté karamelově zlaté vlasy, a zadívala se na něj, jako by byl problém, který je třeba vyřešit. Nebo protivník, jehož je třeba přemoct a přišpendlit k zemi.

„Každý začátek je těžký. Chápu, že se vám se mnou nechce mluvit –“

„Vážně?“ skočil jí do řeči Joshua se zatrpklostí v hlase a okamžitě se v duchu proklel, že dal najevo i tohle málo. Během uplynulých patnácti let se naučil, že si nemůže dovolit ukázat jakoukoliv slabinu, jinak se mu dostane obvinění, že je stejný jako otec. Ostatní lidé směli dělat chyby. Jemu bylo tohle privilegium odepřeno. Ostatní mohli klopýtnout a zůstalo to v soukromí, zatímco jeho škobrtnutí se okamžitě dostala do všech novin a sloupků na internetu. Včetně jejích novin. „Takže vy jste zažila, jak že jste to trefně nazvala? – fiasko a psaly o něm všechny americké noviny? Včetně Falling Brook Chronicle? Pokud si dobře pamatuju, tenhle plátek je jeden z nejkritičtějších a nejkrutějších. Výborně,“ pokračoval Joshua, aniž by jí poskytl příležitost k odpovědi. „Vzhledem k tomu, že máte osobní zkušenost, určitě pochopíte, proč končím tenhle rozhovor.“

Četla jsem ty staré články z Chronicle a máte pravdu, postavily se k celé té záležitosti dost… nevybíravě,“ připustila Sophie. Pak se odmlčela a ve vzduchu zůstala viset věta: vy se jim divíte? „Ty články jsem nepsala já. Sice mě neznáte, ale studovala jsem na Severozápadní univerzitě a mám bakaláře a magistra věd v oboru žurnalistiky. Během studia jsem se podílela na projektu, který pomohl osvobodit muže odsouzeného neprávem na doživotí. Také jsem vyhrála několik novinářských soutěží a obdržela pár poměrně významných cen za investigativní novinařinu. Nechci podrobit Black Crescent zdrcující kritice. Naopak bych ten článek chtěl napsat z úplně jiného úhlu: z pohledu zapomenutého umělce. Zjistila jsem, že jste býval uznávaný výtvarník –“

„To stačí.“ Joshua se postavil a opřel se dlaněmi o stůl.

Krucinál, jenom tohle ne. Dolehla na něj drtivá bolest a sevřela mu hrdlo a hrudník.

Umělcem ho nikdo nenazval dlouhých patnáct let. A stejně dlouho nevzal do ruky fotoaparát ani štětec. Kdysi patřívaly k jeho typickým dílům monumentální koláže zabývající se aspekty války a lidských práv. Vkládal do těch děl své srdce, ztrácel se v čase a vyjadřoval jimi své myšlenky za pomoci nejrůznějších materiálů, kovu, novin, knih a dokonce i kousků oblečení. Po otcově zmizení však hodil tyhle dětinskosti za hlavu. Alespoň tak jim Vernon říkal: nazýval Joshuovu vášeň koníčkem pro malého děti.

Jako by provedl lobotomii na své duši. Nyní nevléval svůj hněv, zármutek a bolest do umění, ale držel je pod pokličkou. A když se přesto pokoušely prodrat ven, přetavoval je do snahy vybudovat z Black Crescent solventní a prosperující firmu, jakou kdysi bývala. Nebo je vybíjel na boxovacím pytli v tělocvičně.

Celý ten malér s hedgeovým fondem mu nepřinesl nic dobrého, jen konec umělecké kariéry, rozpad vztahu s bratry, zdrcenou matku, břímě hanby a zruinovanou rodinnou firmu. Sám si to však takhle vybral.

V uhlících po požárů zůstaly úlomky jeho hrdosti, které mu napomohly najít sílu a odhodlání, aby dospěl k rozhodnutí.

A Sophie Armstrongová se ho teď snaží připravit i o tuhle hrdost.

Ne. To nedovolí.

„Pane Lowelle,“ zkusila to Sophie znovu a potřásla při tom krátce hlavou.

Joshua ji však opět utnul: „Mám dneska spoustu práce a už jste dávno přesáhla třicet vteřin, které jsem vám přidělil. Náš rozhovor je u konce. Musíte odejít,“ nakázal jí s vědomím, že jeho matka by se otřásla hrůzou, kdyby slyšela, jak odhodil dobré vychování, jež mu od dětství vštěpovala. Nehodlal si to však vyčítat. Tahle ženská si to jedině zaslouží, protože šťourá v oblastech života, které nejsou určeny pro veřejnost.

„Dobře, tak odejdu,“ opáčila Sophie, ale v nic v tónu jejího hlasu nenaznačovalo, že by se vzdala. Dokonce se vypjala v ramenou a vystrčila bradu. Byla sice nejméně o třicet centimetrů menší, ale přesto se jí podařilo podívat se na Jushuu seshora, s bojovým leskem ve stříbřitých očích. „Snažíte se vymazat minulost, ale existují jisté věci, které se vám nepodaří pohřbít, ani kdybyste se snažil sebevíc. Pravda si vždycky najde cestu na povrch.“

„Zejména když se najdou novináři vyzbrojení lopatou, ochotní pustit se v zájmu zvýšeného prodeje výtisků do kopání.“

Sophie stiskla plné rty a v očích se jí rozhořel oheň. Joshua čekal, zcela nehybný až na srdce bušící divoce v hrudi a příval horkého očekávání v žilách.

Na souboj ho už dávno nikdo nevyzval. Ne od té doby, co dokázal, že je synem svého otce, co se týče podnikání a občas také nemilosrdnosti. Ale Sophie Armstrongová… Patrně se jí tahle informace nedonesla, protože ho probodávala pohledem, vysoké lícní kosi zabarvené malinko dočervena, jako by mu chtěla skočit po hrdle. Joshua dokonce doufal, že to udělá. Není ro perverzní? Že chce, aby se na něj přitiskla svým drobným, téměř křehkým tělem, a chytila ho jemnými, ale schopně působícími prsty za krk… a nepustila ho a snažila se ho dál dusit i poté, co se zmocnil jejích úst?

Ano, z toho by se mu mohla zatočit hlava. A bylo by to skutečně perverzní.

Ale přesto… Joshua si to dokázal dobře představit. Skoro cítil tlak na krku. A chtěl ho. Toužil po něm.

Ne však natolik, aby otevřel staré, sotva zajizvené rány a poskytl jí příležitost stát se hvězdou v novinách.

„Děkuju za váš čas, pane Lowelle,“ pravila Sophie nakonec a Joshua pocítil obrovské zklamání.

Panebože, co se to s ním děje? Chtěl – ne, potřeboval – aby přestala otravovat s tím „zapomenutým umělcem“ a vypadla z jeho kanceláře.

Sophie se otočila na nudně béžových podpatcích a vykročila přes místnost ke dveřím kanceláře. Bez jediného ohlédnutí jimi prošla. Joshua napůl čekal, že za sebou zabouchne, ale tiché, konečné zaklapnutí mu přišlo kupodivu mnohem hrozivější.

Jako varovný výstřel těsně nad hlavou.

DRUHÁ KAPITOLA

„Skandál firmy Black Crescent: O patnáct let později.“

Joshua popadl pondělní vydání novin Falling Brook Chronicle tak pevně, že ho málem roztrhl napůl. Skutečně to udělala. Sophie Armstrongová dokončila článek a zveřejnila na první stránce nechutnou a špinavou historii jeho rodiny, aby se jí mohla pokochat široká, skandálů lačná veřejnost.

Pozvedl pohled a zadíval se předním sklem svého mercedesu na budovu Black Crescentu. Znal v té stavbě z poloviny minulého století zabudované do útesu každé zábradlí, každý úhel a každý kámen. Otec si přál, aby se sídlo jeho hedgeového fondu vymykalo tradiční architektuře Falling Brook. A to se mu také podařilo. Bodova byla známá, nebo nechvalně známá, stejně jako její majitel.

A jeho neblahá proslulost se opět dostala na první stránku místních novin.

Pohled na impozantní budovu mu přinesl kratičkou úlevu. Téměř proti své vůli se opět zaměřil na noviny sevřené v pěsti. Četl ten článek už dvakrát, ale ještě jednou po něm přelétl očima. Podrobně popisoval otcův vzestup ve finančním světě, jeho zdánlivě dokonalý život: sňatek s Eve Evansovou-Jansonovou, miláčkem společnosti z dobré rodiny, jejíž vlivné konexe ještě víc posílily Vernonovo postavení krále Falling Brook. Jeho tři syny se vzděláním z elitních škol skupiny Ivy League, které slibovalo rychlý profesní rozvoj a nadějné cíle. Raketový úspěch jeho firmy. A potom jeho neuvěřitelný pád. Miliony dolarů, jež se vypařily z účtů hedgeového fondu. Smrt Everetta Reardona, otcova nejlepšího přítele a finančního ředitele Black Crescentu, který se vyboural v autě, když prchal před zatčením. Vernonovo zmizení.

Deset klientů, které otec připravil o peníze, se propadlo do noční můry bankrotu a chudoby. Článek zmiňoval i dohodu, iniciovanou Joshuou, vyplatit postižené rodiny, aby nepodaly žalobu. A taky to, že se ještě některé z nich nevzpamatovaly z Vernonova sobeckého, neodpustitelného a trestného jednání.

A dalším tématem byl Joshua.

Umělec se proměnil ve výkonného ředitele, jenž nastoupil na otcovo uprázdněné místo, aby zachránil Black Crescent. Ano, v článku stálo, jak se vzdal slibné umělecké kariéry, začal se věnovat firmě a spasil ji před úpadkem. Ale také ho vykreslil jako Vernonovu loutku vychovávanou a vedenou od narození k tomu, aby jednou převzal jeho roli ve firmě. Což byla blbost. Kdysi šel svou vlastní cestou. Naprosto odlišnou.

Článek také tvrdil, že o Vernonovi nikdo patnáct let neslyšel, ale navzdory tomu, že údajně zaplatil za své zločiny životem, se také šušká, že je naživu a daří se mu velice dobře. A že je s ním jeho rodina tajně ve styku. Že Vernon stále tahá za nitky a řídí Black Crescent z nějakého vzdáleného místa. Což byl naprostý nesmysl. Poté, co otec zmizel, najala matka tým soukromých detektivů, aby ho našli. Nemluvě o tom, že ho také hledala FBI.

Zatraceně. Joshua stiskl zuby, aby nahlas nezavrčel, ale ten zvuk mu zavibroval v hlavě. Co musí udělat, aby se vykoupil? Co všechno musí ještě obětovat? Neutekl, postavil se tváří v tvář odsouzení, opovržení a podezření, aby firmu znovu vybudoval a splatil alespoň část ztracených peněz. Zůstal a patnáct let se usilovně snažil, aby odškodnil klienty, kteří uvěřili otcovým slibům. Zůstal a trpělivě snášel kritiku a posměch bratrů, že kráčí v otcových stopách. Zůstal a staral se o matku, z níž se stala téměř poustevnice.

Zůstal, přestože by nejradši hodil všechno za hlavu a také uprchl.

Nezačal se toulat po Evropě a hledat zapomnění v divokých večírcích a drogách. Hrdost a loajalita ho upoutaly na místě. Bez otce. Bez bratrů. Bez přátel.

A Sophie Armstrongová si dovoluje tvrdit, že se celá ta léta nečinně válel? Že veškerá zásluha patří otci?

Joshua se trpce zasmál a ozvěna jeho smíchu se odrazila od vnitřku auta. Jeho ostré hrany ho zaškrábaly na pokožce.

V nitru duše doufal, že je Vernon mrtvý, i když by tahle rouhačská slova nikdy nevyslovil nahlas. Už samotné pomyšlení, že se k tomu přiznává, v něm vyvolávalo hluboký pocit viny, který mu svazoval hrdlo a hrudník. Byla to však pravda. Doufal, že Vernon už není naživu, protože druhá možnost… Panebože, druhá možnost by znamenala, že otec opustil svou rodinu, vyplenil jim bankovní účty, a teď ničeho nelituje a nedívá se zpátky. Ta představa byla pro Joshuu strašná. Protože jestli není Vernon mrtvý, znamenalo by to, že nikdy neexistoval člověk, kterého miloval, kterého si vážil a kterého obdivoval. A všechno, čím si v posledních letech prošel, by ho mohlo… zlomit.

Joshuovi zazvonil telefon a rychlý pohled na displej prozradil, že mu volá Oliver. Právě ve chvíli, kdy byl znovu konfrontován s minulostí, z čehož se mu ještě víc přitížilo. Měli s bratrem velice komplikovaný vztah. Oliver bydlel ve Falling Brook, ale klidně mohl žít na Měsíci.

Kdysi si dobře rozuměli. Ale to bylo předtím, než převzal Joshua vedení firmy. Oliver si ho v ten den přestal vážit. A Joshua toho litoval. Stýskalo se mu po starých dobrých časech. Po tom, jak si bývali s bratrem blízcí.

Zavřel krátce oči, přejel palcem po displeji a přiložil si telefon k uchu.

„Nazdar.“

„Předpokládám, že jsi četl dnešní noviny,“ vypálil bratr bez odpovědi na pozdrav.

„Ano.“ Joshua se zadíval přes parkoviště. Budova, která bývala požehnáním a prokletím jeho rodiny se najednou rozplynula v dálce. Před očima mu vyvstal obraz dokonalých vztahů. Obraz velké lži. „Ano, četl jsem je.“

Z telefonu se ozvalo cosi mezi hněvivým zavrčením a hlubokým povzdechem. „Zase ty staré pomluvy. Proč na ně nedokážou lidi zapomenout?“ vyštěkl Oliver.

„Patrně proto, že se dobře prodávají,“ odpověděl Joshua. „Poradíme si s nimi jako obvykle.“

Joshuovi zanechalo vyslovené ujištění hořkou pachuť na jazyku. Jako by kousl do pelyňku. Už ho unavovalo bojovat s divokými bouřemi. A ještě víc mu vadilo, že je v nich jediným záchytným bodem.

Oliver si posměšně odfrkl. „Správně. Protože tohle umí Lowellovi nejlépe.“ Joshua si dokázal velice dobře představit, jak si bratr zajíždí rukou do vlasů, na rtech jemný úšklebek. „Víš, jestli si ten článek už stačila přečíst máma?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy První hřích.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.