Jackie Ashendenová

Královnou na vládcův příkaz

Překlad: Zoja Joachimová

Milá čtenářko,

s dětmi je kříž! To určitě ví mnohá z Vás. Ovšem to, co spojuje všech šest příběhů, jež Vám v tomto měsíci přináším v edicích Sladký život a Sladký život Duo, je něco jiného: kříž, který můžou mít děti s rodiči!

Opravdu snad není jediný příběh z těch, které si budete moci tento měsíc přečíst – ať už se odehrávají na řeckém ostrově, v horách španělské Sierry Nevady, v tajemném pouštním království, na Sicílii či v zasněžené pohádce kanadské krajiny –, kdy by aspoň jeden z hrdinů za sebou neměl nějaké to trauma z dětství, které mu brání v plném a spokojeném životě.

Rodiče si člověk nevybírá, ovšem naštěstí, když už to nevyjde s těmi jeho vlastními, má šanci naučit se být jednou dobrým rodičem svým dětem. A to je další spojovací článek mezi všemi povídkami.

No a o tom třetím snad ani není třeba mluvit… Tak jako každý měsíc je to pochopitelně… láska!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Crowned at the Desert King’s Command

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Překlad:

Zoja Joachimová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2020 by Jackie Ashenden

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-6526-3 (EPUB)

ISBN 978-83-276-6532-4 (MOBI)

ISBN 978-83-276-6538-6 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Charlotte se myšlenkami na smrt příliš často nezabývala. A pokud snad ano, doufala, že zemře pokud možno sešlostí věkem a ve spánku. Buď v posteli, anebo v nějakém pohodlném křesle, kde usne při četbě oblíbené knížky, již bude znát téměř nazpaměť.

Ani ve snu by ji nenapadlo, že je jí souzeno zemřít žízní a vyčerpáním v rozžhavené poušti.

Přijela sem společně s otcem, který tu řídil archeologický průzkum. Toho dne se rozhodl vystoupat na vrcholek duny, aby měl lepší výhled na celou oblast, kde probíhaly vykopávky. Pak najednou kdosi poznamenal, že profesor Devereaux zmizel z dohledu a nějak dlouho se nevrací a Charlotte se rozhodla podívat se po něm.

Vyšplhala na vrcholek duny, kde otce naposled spatřili, a rozhlédla se kolem sebe. Nebyl nikde poblíž, ani na žádné z okolních dun.

Zpočátku si o něj nedělala starosti. Zřejmě si přál být chvíli sám a v klidu zamyslet. V poušti rozhodně nebyl poprvé. Jako velmi zkušený a vážený archeolog měl za sebou takových pobytů nepočítaně a bylo naprosto vyloučeno, aby se ztratil.

Ani pro ni nebyla poušť ničím neznámým. S otcem cestovala jako jeho asistentka a v terénu se dokázala dobře orientovat. Rozhodla se raději vrátit zpátky dolů na naleziště. Otočila se a zatrnulo jí. Všude kolem pusto a prázdno. Nikde ani stopy po sebemenší lidské přítomnosti.

Zatím si nezoufala. Otec jí často vyprávěl, jak je poušť záludná a jak snadno dokáže člověka zmást a oklamat. Vydala se tedy zpátky stejnou cestou, kudy na vrcholek vystoupala. Byla si jistá, že se vrací ve svých vlastních stopách a za chvíli bude na místě.

Ale nebyla. Po nějakých deseti minutách chůze si uvědomila, že udělala chybu. Obrovskou chybu…

Pořád ještě nepanikařila. Nijak by si tím samozřejmě nepomohla. Věděla, že pokud se člověk ztratí, udělá nejlíp, když zachová klid a zůstane na místě. Snadněji ho najdou, protože budou vědět, kde hledat.

Zůstala tedy tam, kde byla. Jenže slunce pálilo čím dál víc a ona si v té výhni najednou připadala jako kus železa na kovadlině, do něhož sluneční paprsky neúprosně buší jako obrovské kladivo. Musí něco podniknout, jinak tu zemře. Dala se tedy znovu do pohybu směrem, jímž tušila archeologické naleziště. Ani po několika dalších dlouhých minutách chůze k němu však nedorazila. Bylo jasné, že se ztratila.

Ztratit se v poušti není žádná legrace.

Je to naopak velmi smutné. A nesmírně nebezpečné.

Zastavila se a upravila si černobílý šátek, jímž si chránila hlavu a ramena. Nesnášela ten kus látky! Překážel jí v pohybu, bylo jí v něm horko a byl většinou vlhký, protože se neustále potila.

Uvědomila si, že teď se kupodivu nepotí. Což rovněž nebylo dobré znamení. Tělo se totiž přestane potit při úžehu…

Přimhouřila oči a zadívala se do dáli, jestli přece jen nespatří alespoň nějaký orientační bod. Slunce žhnulo čím dál víc a před očima se jí objevily černé tečky. Další příznak úžehu. A aby toho snad nebylo málo, začala se jí točit hlava a dělat nevolno od žaludku.

Tak to je konec, pomyslela si.

Kam oko dohlédlo, všude se rozkládala jen nedozírná poušť a nad hlavou se jí klenula azurová obloha bez jediného spásného mráčku. Zlatý písek se jí pod nohama začal houpat, jako by stála na palubě lodi, kymácející se na vlnách, v uších jí hučelo a černé tečky před očima byly čím dál větší.

Po chvíli si uvědomila, že to nejsou tečky, ale skupina lidí celých v černém a na… koních.

To ji zarazilo. Neměli by jet spíš na velbloudech?

Zaradovala se a vykročila jim vstříc. Zřejmě to budou místní pomocníci týmu archeologů a přijeli ji zachránit.

„Haló, tady jsem,“ zavolala na ně, tedy spíš jen ochraptěle zasípala…

Přesto si jí všimli a zastavili se. Teprve teď si uvědomila, že lidé z jejich týmu nejezdí na koních, neoblékají se do dlouhých černých hábitů a rozhodně s sebou nenosí… meče!

Přestože bylo vedro k zalknutí, naskočila jí husí kůže a srdce se jí divoce rozbušilo.

Otec všechny hned na začátku jejich pobytu zde upozornil, že se nacházejí nedaleko hranic pouštního království Aškaráz a měli by si dát opravdu velký pozor, aby se k nim ani omylem nepřiblížili. Aškaráz před dvaceti lety hermeticky uzavřel své hranice a ani jeho současný režim neměl k cizincům nijak zvlášť vřelý vztah.

Šířily se dokonce zvěsti o tom, že zbloudilce, kteří nechtěně překročili hranice království, zajali muži v černém, vyzbrojení nikoli puškami, ale meči, a od té doby jako by se po těch nebožácích slehla zem a nikdo o nich už nikdy neslyšel.

O Aškarázu se toho vyprávělo hodně. Prý tam železnou rukou vládne tyran, který udržuje lidi v neustálém strachu, zakázal jim cestovat a uzavřel hranice i pro lidi zvenčí. Striktně odmítá jakoukoli mezinárodní pomoc. Všichni diplomaté i novináři byli ze země vyhoštěni.

Jednomu z novinářů se před pár lety přece jen podařilo tajně do země proniknout a poté, co ji, opět tajně, opustil, zveřejnil reportáž plnou výpovědí místních lidí o otřesných podmínkách, v nichž pod diktátorským vládcem žijí.

Kromě tohoto jedince – a kdoví, jestli tam skutečně byl a jestli si v touze po zviditelnění sebe sama všechno jen nevycucal z prstu – nikdo zvenčí nevěděl, co se v zemi skutečně děje.

Charlotte těm zvěstem ani otcovu varování nevěnovala zvláštní pozornost. Byla ráda, že může být s ním a zúčastnit se vykopávek. Co se děje za neprodyšně uzavřenými hranicemi sousední země ji nijak zvlášť netrápilo.

Teď toho dost litovala. Protože pokud ti lidé, co se k ní blíží, nepatří k jejich výpravě, a to opravdu nepatří, pak přicházejí odjinud.

Nejspíš z toho všemi obávaného království.

Znovu zaostřila zrak na skupinu jezdců v černém a… krve by se v ní nedořezal. Přes hřbet jednoho z koní bylo přehozeno bezvládné tělo nějakého člověka. Člověka s hodně světlými, téměř bílými vlasy…

Okamžitě ty vlasy poznala. Vždyť její měly úplně stejnou barvu! Ten člověk, jehož na hřbetě koně vezou, nemůže být nikdo jiný než její otec.

Zřejmě zabloudil stejně jako ona, našli ho, teď dopadli i ji a nejspíš s ní naloží podobně.

Jedna z černě zahalených postav seskočila z koně. Vzhledem k tomu, že byť zahalená, měla proporce římského gladiátora, usoudila Charlotte, že žena to rozhodně není. Meč, který měl ten hromotluk zastrčený za pasem, se ve slunečních paprscích zlověstně zablyštěl a Charlotte strachy téměř nedýchala.

Muž k ní zamířil ladnou chůzí mrštného pantera. Byl zahalený od hlavy až k patě, jen oči neměl zakryté. Nebyly hnědé, spíš zlatohnědé. Pantera připomíná i jantarovou barvou očí, napadlo ji.

Teď už neměla nejmenší pochyby o tom, že muži v černém, vyzbrojení meči, ji nepřijeli zachránit. Je to stráž, hlídající hranice Aškarázu, jež zřejmě nevědomky překročila, teď ji zajmou a…

Muž došel až k ní a jeho rozložitá postava jí poskytla vítaný stín.

Oddechla si, ale ne nadlouho.

Protože ještě žhavější a ještě zářivější než paprsky slunce byl pohled jeho jantarových očí. A zároveň stejně nelítostný.

Proč jsi ksakru neřekla nikomu, kam jdeš? spílala si.

Neřekla. Nepovažovala to za nutné. Počítala, že se jen porozhlédne kolem, otce najde a hned se s ním zase vrátí. Vydala se jen tak nazdařbůh kupředu, aniž dávala pozor, kudy a kam jde. Takhle to dělávala už jako dítě, když chtěla uniknout věčným hádkám rodičů, kteří se nedokázali krotit ani v její přítomnosti.

I v dospělosti se jí stávalo, že v nečekaných a nepříjemných situacích ztrácela hlavu, přestávala se soustředit a myšlenky se jí rozeběhly do všech stran, jako by se snažily uniknout realitě. Teď by se jí to ovšem mohlo velmi nevyplatit…

Má jen dvě možnosti. Vzít nohy na ramena a pokusit se utéct anebo padnout před tím mužem na kolena a prosit o slitování.

Jaký asi trest hrozí těm, kdo překročí hranice neprodyšně uzavřené země? To nikdo neví. Ještě žádnému ze zadržených se nepodařilo uprchnout. Zavřou ji i otce do vězení a nikdo o nich už nikdy neuslyší, přemítala.

Utéct nemá kam a stejně by se daleko nedostala, ale především nemůže opustit otce. Nesmí ho opustit. Kromě ní přece nikoho jiného nemá. Alespoň ne od chvíle, kdy se máma před patnácti lety sebrala a odstěhovala se od nich do Spojených států. Ne že by si snad zasloužil titul Nejlepší tatínek na světě, ale jeho práce a možnost se na ní podílet pro ni hodně znamenaly. Díky němu se začala zajímat o historii a postupně se do dějin nejrůznějších národů doslova zamilovala.

Vděčí mu za mnohé, a proto půjde s ním. Přesně tak, jak to dělala doposud. Obrovitému muži v černém se musí vydat na milost a nemilost. Pokud ten neznámý tyhle termíny vůbec zná…

Před očima se jí zatmělo, rty měla suchem rozpraskané stejně, jako byla rozpraskaná vyprahlá poušť kolem ní, a cítila, že není schopná jakéhokoli pohybu. Naštěstí se jí alespoň pořád dařilo udržet se na nohou. Udělala velkou chybu, když se zničehonic vzdálila od ostatních a vydala se na vlastní pěst pátrat po otci, ale odevzdaně padnout na kolena před neznámým urostlým mužem v černém by byla jen další katastrofální a neodpustitelná chyba!

Co nejzdvořileji se mu omluví, vysvětlí mu, že zabloudila a hranice překročila jen omylem. Otec nedaleko odtud provádí archeologický průzkum, ona mu jen pomáhá a rozhodně tím nikomu nechtějí uškodit. Nemohl by je třeba ušetřit? Nemusí je přece rovnou zabít, nebo vsadit do vězení, nebo je potrestat nějakým jiným způsobem… V duchu si představovala, co by to tak ještě mohlo být.

Tyčil se před ní v černém hábitu, zlověstně se vzdouvajícím v horkém větru, jako tisíce let nepokořená hora a… mlčel.

Za vynaložení všech sil se jí podařilo nepodlehnout kouzlu jeho podmanivého pohledu a neztratit hlavu. Vzdorně se napřímila a zadívala se mu zpříma do očí.

Když promluvila, už to tak slavné nebylo. „Promiňte,“ vysoukala ze sebe. „Mluvíte anglicky? Mohl byste mi pomoct?“

Trvalo mu dost dlouho, než promluvil. Hlasem tak hlubokým, že ji celou rozechvěl. Jako by zapnul subwoofer. A navíc v arabštině, z níž znala jen pár základních slov. Tahle neznala.

Podlomila se jí kolena. A zatočila se jí hlava.

Jantarové oči ji doslova hypnotizovaly. Pochopila, že ze spárů této nebezpečné šelmy se jen tak nedostane.

Nepřišel ji zachránit. Spíš naopak…

„Omlouvám se, že vás obtěžuji. Ale mám pocit, že ten člověk, co ho tamhle vezete na koni, je můj otec. Zabloudili jsme… Mohli byste nám nějak pomoct?“

Jen co domluvila, v mdlobách se mu zhroutila k nohám.

Tárík, celým jménem Jeho Výsost šejk Tárík ibn Íšák al Nazírí, vládce pouštního království Aškaráz, jen mlčky zíral na pobledlou tvář mladé ženy, jež se mu na rozžhaveném písku sesula k nohám.

Ten bělovlasý člověk je prý její otec. Po jeho totožnosti tedy dál pátrat nemusejí. Usnadnila jim práci.

Našli ho v bezvědomí na úbočí jedné z písečných dun. Cestou zpět zahlédli i osobu, kličkující mezi dunami a očividně bloudící. Sledovali ji asi dvacet minut, ale než se k ní dostali, stačila překročit hranice. Ukázalo se, že se opravdu ztratila poté, co se vydala hledat svého otce. Což je ten, který tamhle spočívá na hřbetě Džazírího koně.

Tárík zprvu doufal, že se ta bezradná ženština, jakmile je spatří, beze slova jen otočí a přejde hranici o pár metrů zpět, ale doufal marně. Stála tam jako přimražená a místo, aby se ho bála, vítala ho spíš jako spasitele…

Vzhledem k tomu, že byla očividně dehydrovaná a vykazovala všechny příznaky úžehu, nebylo divu.

Přiblížil se k ní ovšem jen na zcela bezpečnou vzdálenost. Protože se zbloudilými cizinci nikdy nevíte, co jsou ve skutečnosti zač. Zrovna před týdnem tu jeden ozbrojený prohlásil, že jde „zbavit lid Aškarázu tyranského vládce“. Jeden z pohraničníků byl při konfliktu s ním vážně zraněn a Tárík nechtěl nic podobného riskovat znovu.

Moudrý Fajsal, jenž dlouhá léta radil jeho otci a teď radil i jemu, mu doporučil, aby se k té ženě nepřibližoval a nechal vše na pohraniční stráži, ale Tárík ho neposlechl. Měl pocit, že svou zemi a své poddané musí bránit vlastním tělem.

Tárík nebyl tak naivní a důvěřivý jako, zdá se, někteří z pohraničníků, a věděl, jak nakládat s vetřelci. Notabene s vetřelci v sukních. Ti totiž mohou být ještě mnohem nebezpečnější…

Osůbka, která se mu do písku zhroutila k nohám, ovšem v ušmudlaných bleděmodrých volných kalhotách, možná kdysi bílé košili s dlouhými rukávy a s černobílým šátkem nedbale přehozeným přes hlavu a ramena nepůsobila nijak nebezpečně.

Spíš… nepřítomně.

Přesto zůstával ve střehu. O ženách si myslel své. Měl s nimi dost vlastních neblahých zkušeností.

Možná není tak úplně v bezvědomí, jak předstírá, pomyslel si a dotkl se jí špičkou boty. Nijak nereagovala. Jen černobílý šátek se jí svezl trochu ke straně a odhalil pramen plavé, téměř bílé kštice. Zářící jako paprsky měsíčního světla…

A taky docela hezký obličej.

Vždycky se mu líbily spíš ženy s výraznějšími rysy, ale ani tahle nebyla úplně špatná.

Na sluníčko asi není zvyklá a je tudíž trochu přismahlá, ale jinak v pořádku, zhodnotil pro sebe.

Asi Angličanka, napadlo ho nejdřív, a když promluvila, jen si první dojem potvrdil. Ten muž, kterého vezou na hřbetě koně, bude tedy nejspíš rovněž Angličan.

Znovu se na ni zkoumavě zadíval. Ani jeden z těch dvou neměl u sebe nic, co by naznačovalo, že se vydali na delší cestu. Takže místo, odkud vyšli a kde zřejmě tábořili, musí být někde nedaleko. Možná sem přijeli s nějakou skupinou turistů. I když ti obvykle nemíří takhle hluboko do pouště. Zůstávají raději na okraji, kde je bezpečněji, horko je tam přece jen o něco snesitelnější a jsou blíž pohodlí klimatizovaného hotelu, umístěného v dostatečné vzdálenosti od podivné země, jejíž hranice střeží muži s meči za pasem.

„Dva cizinci, nacházející se v poušti poměrně nedaleko od sebe, to rozhodně není náhoda,“ ozval se mu za zády Fajsal.

„Není,“ přitakal Tárík. „Ten muž, co jsme ho našli, je prý její otec.“

„Opravdu? V tom případě nám zřejmě nehrozí žádné nebezpečí,“ usoudil Fajsal.

„Raději bych nečinil předčasné závěry,“ nesouhlasil s ním Tárík. „Cizinci jsou nebezpeční, ať jsou při vědomí, nebo ne.“

Právě proto se jeho otec rozhodl zemi hermeticky uzavřít a Tárík neměl žádný důvod na otcově rozhodnutí něco měnit.

Cizinci jsou chamtiví a nepříčí se jim jít přes mrtvoly, jen aby se zmocnili něčeho, co jim nepatří. Měl možnost přesvědčit se o tom na vlastní kůži a nehodlal nic podobného dopustit znovu.

Čas od času se někdo pokusí proniknout přes hranice Aškarázu, aby mohl takříkajíc nahlédnout pod pokličku, pořídit pár snímků a pak je třeba zveřejnit na internetu.

Zatím se to ovšem nikomu z nich nepodařilo. Pokaždé jim plán překazili strážci s meči a nahnali jim takovou hrůzu, že dotyční pak vyprávěli o nelidském zacházení a řinčení zbraněmi, přestože jeho muži jim nikdy nezkřivili ani vlásek. Strach se ukázal být velmi účinnou zbraní proti vetřelcům.

Tuhle ženu, jak se zdá, ale neodradil.

„Možná představují jisté nebezpečí, ale nijak závažné,“ mínil Fajsal. „Budou to asi turisté. Nebo novináři.“

„Na tom, myslím, vůbec nezáleží. Naložíme s nimi úplně stejně, jako jsme naložili se všemi ostatními,“ odpověděl Tárík.

Což znamenalo, že budou uvrženi na pár dní do temného žaláře, vyslechnou si, jak přísný trest jim hrozí, a pak budou nemilosrdně vyhoštěni do některé ze sousedních zemí současně s doživotním zákazem jakéhokoli dalšího pobytu v Aškarázu.

„S touhle ale asi nebude úplně snadné pořízení,“ varoval ho Fajsal. „Protože jde o ženu. Nemůžeme s ní zacházet stejně jako s těmi ostatními.“

Tárík se zakabonil. Fajsal měl, bohužel, pravdu. Zatím se jim dařilo zabránit diplomatickým přestřelkám, ale dalo se čekat, že přijde den, kdy se střetu nevyhnou. Ten den zřejmě právě nastal.

Británie určitě nedopustí, aby s kýmkoli z jejích obyvatel zacházeli v Aškarázu nějak nepatřičně nebo snad dokonce hrubě. Tím spíš, pokud by se jednalo o bezbrannou mladou ženu. Ten starší muž by jim možná prošel, zadržení té ženy by ale bezpochyby vzbudilo nežádoucí pozornost.

Ta by navíc byla vodou na mlýn těch členů aškarázské vlády, kteří tvrdí, že uzavření hranic byl omyl, protože celý okolní svět se řítí obrovskou rychlostí kupředu a pokud zůstanou stát stranou, náskok nikdy nedoženou.

Na tom, co se děje jinde, Táríkovi ani za mák nezáleželo. Na srdci mu ležel jen osud jeho vlastní země a jejích obyvatel. Oběma se v tu chvíli dařilo velmi dobře, nebylo tedy nutné nic měnit a hranice otevírat.

Před usednutím na trůn přísahal, že svou zemi a její obyvatele bude chránit, a přesně to dělal a hodlal dělat i nadále.

Zvlášť po tom jednom klopýtnutí…

Myšlenka na ně se mu občas vynořila v hlavě jako jedovatý had, chystající se uštknout, ale vždycky ji včas zahnal.

Nic podobného se už nikdy nestane. Nikdy…

Sklonil se k plavovlasé vetřelkyni, ale zůstával ve střehu. Nemohl si být jistý, zda pod volným oblečením neukrývá nějaké zbraně. Rukou jí přejel po oděvu, aby se o tom přesvědčil.

„To není zrovna rozumné, pane,“ poznamenal Fajsal.

Tárík moc dobře věděl, co tím myslí a proč to říká. On jediný totiž věděl o Catherine, o tom, jak Táríka pobláznila a k čemu to nakonec vedlo.

Má plné právo pochybovat o vhodnosti tvého chování.

Vzpomínka na Catherine ho rozběsnila. Vše, co s ní jakkoli souviselo, odstranil ze svého života jednou provždy jako když chirurg odoperuje z těla zhoubný nádor. Není třeba, aby mu Fajsal Catherine připomínal. To, co se stalo, se už víckrát nestane. A Fajsala je třeba o tom znovu ujistit.

„Pochybujete o mně, Fajsale?“ zeptal se, aniž ke svému rádci zvedl zrak.

Odpovědi se mu dostalo až po chvíli ticha. „Ne, pane.“

Po další odmlce Fajsal pokračoval: „Požádám pár mužů, aby se trochu porozhlédli kolem a zjistili, kde se tu ti dva vzali. Možná bychom je tam mohli vrátit a na všechno zapomenout.“

To by bylo asi nejjednodušší řešení.

Tárík si ale jednoduchá řešení nemůže dovolit. Sám uzákonil, že hranice země zůstanou uzavřené, a zákon je třeba dodržovat.

Vládce musí být tvrdý a neústupný.

Tak mu to přece odjakživa vštěpoval otec.

„Ne,“ odsekl. „Nevrátíme je.“

Sklonil se a vzal ženu do náruče. Byla lehká jako pírko. Hlavou mu spočinula na rameni.

Je tak… maličká. Jako Catherine.

Bodlo ho u srdce, ale rychle se vzpamatoval. Tahle žena nemá s Catherine vůbec nic společného. A i kdyby, je to všechno dávno pryč.

Ke Catherine už vůbec nic necítí.

Nezáleží mu na ní, ani na nikom jiném.

Jde mu jen o blaho jeho země a jejích obyvatel.

Otočil se k Fajsalovi a všiml si, že ho jeho rádce zřejmě celou dobu upřeně pozoroval. „Pár mužů na obhlídku poslat můžete. Ať se pokusí zjistit, kde se tu ti dva cizinci vzali. A pak se spojte s táborem a upozorněte je předem, že budeme potřebovat vrtulník, abychom mohli ty dva dopravit do Cháránu.“

Nečekal na odpověď, otočil se a vykročil směrem ke skupině jezdců na koních.

„Možná by se o ni mohl postarat některý z nich,“ nadhodil Fajsal za jeho zády.

„Postarám se o ni sám,“ utrousil Tárík přes rameno. „Musíme s ní zacházet velmi opatrně. Nemůžeme si dovolit žádnou roztržku s Británií. Takže na to dohlédnu osobně.“

Věděl, že všichni si dobře pamatují, co zrádná Catherine kdysi Aškarázu způsobila, a mohli by dostat chuť se mstít.

Ovšem ani on ji nijak zvlášť šetřit nebude. V hlavním městě Cháránu se jí dostane stejného zacházení jako všem vetřelcům před ní. Aby pochopila, dobře si zapamatovala a všem ostatním případným „dobrodruhům“ objasnila, že překročit hranice Aškarázu je trestuhodný zločin.

Ostatní muži jen mlčky sledovali, jak Tárík s mladou ženou v náruči míří ke svému koni. Posadil ji do sedla, vyšvihl se za ni, jednou rukou ji objal kolem pasu a do druhé vzal otěže.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Královnou na vládcův příkaz.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.