Český název: Kdo zradil Anne Frankovou?

Název anglického originálu: The Betrayal of Anne Frank: A Cold Case Investigation

Autorka: Rosemary Sullivan

Překlad: Iva Harrisová

První vydání: Harper, An Imprint of HarperCollinsPublishers, 2022

Grafika české obálky: Madgrafik

Odpovědný redaktor: Ivana Čejková

Jazyková korektura: Dana Chodilová

© 2022 by Rosemary Sullivan & Proditione Media B.V.

Doslov: © 2022 by Vincent Pankoke

Všechna práva vyhrazena.

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána na základě licence HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

Jacket design: by Joanne O’Neill

Jacket photographs: © Spaarnestad Photo/Bridgeman Images (house);

© Anne Frank Fonds Basel/Getty Images (Anne Frank)

Foto autorky: © Michael Rafelson

Předsádka (mapa) s laskavým svolením Adobe Stock © andreykr

Mapa na str. 116-117 s laskavým svolením Shutterstock/Bardocz Peter

Všechna práva vyhrazena.

Copyright © 2022 by Rosemary Sullivan & Proditione Media B.V.

Afterword copyright © 2022 by Vince Pankoke.

All rights reserved.

ISBN: 978-83-276-5769-5 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-5770-1 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-5771-8 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34a

02-672 Warszawa

www.harpercollins.pl

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PŘEDMLUVA

Den obětí války a vzpomínka na nesvobodu

Na amsterdamském letišti Shiphol jsem přistála v pátek 3. května 2019 a potom se vydala taxíkem do ulice Spuistraat v samém centru Amsterdamu. Přivítala mě tam žena z dánského literárního fondu a ukázala mi byt, v němž budu žít po dobu svého pobytu. Do Amsterdamu jsem přijela napsat knihu o vyšetřování odloženého případu prozrazení Anne Frankové a obyvatel tajného přístavku 4. srpna 1944, o záhadě, kterou se nepodařilo nikdy vyřešit.

Hrubý náčrt příběhu Anne Frankové zná většina z nás – dospívající židovská dívka se během nacistické okupace Nizozemska za druhé světové války schovávala přes dva roky s rodiči, sestrou a několika rodinnými přáteli v podkroví domu v Amsterdamu. Skupina byla nakonec zrazena, poslána do koncentračního tábora a přežil pouze Otto Frank, Annin otec. Příběh je znám zejména díky pozoruhodnému deníku, který po sobě Anne v srpnový den, kdy si pro ně přišli nacisté, zanechala.

Onen příběh, součást nizozemského kulturního dědictví, odjakživa fascinoval nizozemského filmaře Thijse Bayense, jenž v roce 2016 přizval svého kamaráda, novináře Pietera van Twiska, aby s ním spolupracoval na projektu, který začal jako dokumentární film, ale velice brzy byl vydán i knižně. Projekt se rozjížděl pomalu, ale v roce 2018 pracovalo přímo na případu už nejméně dvaadvacet lidí, jimž pomáhal velký tým zkušených odborných poradců. Vyšetřování mělo původně za cíl odhalit zrádce, rychle se však rozšířilo. Tým Cold Case (Nevyřešený případ), jak se mu začalo říkat, chtěl pochopit, co se děje s obyvatelstvem za nepřátelské okupace, když je neoddělitelným průvodcem běžného života strach.

Den po mém příjezdu, v neděli 4. května, byl státní Den příměří, kdy Nizozemci vzpomínají na zvěrstva druhé světové války a připomínají si draze zaplacené vítězství. Thijs Bayens mě pozval, abych se s ním a s jeho synem Joachimem zúčastnila tichého průvodu amsterdamskými ulicemi, kterým se zahajují vzpomínkové obřady.

Bylo nás přibližně dvě stě, ale průvod se po cestě městem rozrostl. Krátce jsme si vyslechli koncert Romského filharmonického orchestru před budovou opery a poté pokračovali židovskou čtvrtí kolem monumentální Portugalské synagogy, Židovského muzea a Ermitáže, před níž jsou v chodníku rozeseté bronzové „kameny zmizelých“. Zabočili jsme doleva, pokračovali podél řeky Amstel a přešli přes bílý dřevěný „Magere Brug“ („Hubený most“), který nacisté 12. února 1941 přehradili ostnatým drátem, aby uzavřeli židovskou čtvrť. (Na nátlak obecního úřadu ho po několika dnech zase otevřeli.) Centrem města jsme došli až k „de Dam“ (náměstí Dam). Mačkalo se tam kolem pětadvaceti tisíc lidí, kteří se přišli podívat na krále a královnu a vyslechnout si projev starostky Amsterdamu Femke Halsemaové, která pronesla:

Napsat zprávu či zavolat. Pozvednout hlas, nebo zůstat zticha. Obejmout svou lásku, přejít přes ulici, nebo také ne. Přijít sem dnes večer, 4. května na Dam. Nebo také ne. Vždycky, stokrát za den, se rozhodujeme. Bez přemýšlení, bez omezení (…) Jak je člověku, který všechnu tuhle svobodu ztratí? Který se stane obětí okupace? Když se mu zmenšuje okolní prostor?

Naše svoboda byla vykoupená bolestí a velkým žalem (…) Proto předáváme dál památku na nesvobodu, jako by se válka odehrála včera. Proto vzpomínáme a budeme vzpomínat (…) Tento rok, příští rok a po všechny následující roky.[1]

Následující den, poté, co jsem se zabydlela, jsem se setkala s Thijsem na oběd. Povídali jsme si o evropské politice, zejména o sílící xenofobii a protipřistěhovaleckých náladách. Zeptala jsem se ho, proč se rozhodl pustit se do vyšetřování tohoto nevyřešeného případu. Thijs odpověděl, že coby filmař vnáší do své práce vlastní život. Vyrůstal v sedmdesátých letech v Amsterdamu, ve městě vyhlášeném po celém světě svou osobitou, volnomyšlenkářskou atmosférou. Existovaly tu squaty, umělecké vesnice a konaly se tady mírové demonstrace. Člověk se cítil svobodný a dával to najevo. Ale to se všechno změnilo. V Nizozemsku, v Evropě, v Severní Americe se zvedla obrovská vlna rasismu a strachu.

Před několika měsíci zavítal do Prinsengrachtu a uvízl v dlouhé frontě návštěvníků před domem Anne Frankové. Pozoroval zástupy a uvědomil si, že rodina Frankových a ostatní, kteří se ukrývali v podkroví, byli obyčejní lidé v obyčejné čtvrti plné známých, kolegů, sousedů, maloobchodníků, strýců a tet. Žili poklidně jeden vedle druhého. A potom se mezi ně vplížily fašistické intriky. Lidské vztahy se pomalu, ale jistě ocitaly pod čím dál tím větším tlakem a lidé se obraceli jeden proti druhému.

Thijs odcházel od davu před domem Anne Frankové s rozhodnutím, že zahájí veřejnou debatu. Amsterdam přestal být baštou individualismu. Tam, kde dřív existovala tolerance, nastoupila nedůvěra. V jakém okamžiku nám přestane záležet na ostatních? Za koho se postavíme? A kdo je nám lhostejný? Otázka, kdo zradil Anne Frankovou, bude způsob, jak tuhle debatu otevřít. Thijs mi prozradil, že na severu Amsterdamu se nachází obří, téměř dvacet metrů vysoká nástěnná malba, na kterou je vidět téměř z celého města. Je na ní Annin portrét s citátem z jejího deníku: Nechte mě být, jaká jsem. „Připadá mi, jako by k nám promlouvala,“ řekl Thijs.

Thijs mi chtěl cosi ukázat. Udělali jsme si procházku k nedalekému Torensluisu, jednomu z nejširších amsterdamských mostů přes kanál Singel. Tyčila se před námi velká socha na mramorovém podstavci. Thijs objasnil, že je to spisovatel z devatenáctého století, Eduard Douwes Dekker, považovaný za jednoho z největších nizozemských autorů. Proslavil se knihou pranýřující koloniální týrání v Holandské východní Indii. Pak dodal, že sochu vytvořil jeho otec Hans Bayens, což mi vyrazilo dech. Díla jeho otce jsou rozeseté po Amsterdamu, Utrechtu, Zwolle a dalších městech.

Říkal mi, že otec o válce skoro vůbec nemluvil, byla pro něj příliš traumatizující. Matka mu vyprávěla, že ještě dlouho po válce se otec často probouzel uprostřed zlého snu, natahoval ruce k oknu a křičel, že mu nad hlavou létají bombardéry.

Prarodiče Thijs nikdy nepoznal. Oba zemřeli dřív, než se narodil. Ale slyšel o nich vyprávět. Největší dojem na něj učinil poznatek, že jejich dům býval doorgangshuis (průchozí dům), které používal odboj ke schovávání Židů. Vždycky se jich několik ukrývalo ve sklepě, někteří celé týdny, zatímco členové odboje jim hledali trvalejší místo, kde by mohli přejít do ilegality.

Když se Thijs pustil do projektu o Anne Frankové, oslovil otcova nejlepšího přítele a zeptal se ho, co si pamatuje o válce. Dostalo se mu rady, aby se obrátil na třiadevadesátiletého Joopa Goudsmita, který bydlel během války u Thijsových prarodičů. Goudsmit se stal součástí rodiny Bayensových a stále ještě byl schopný popsat dům, místnost ve sklepě, kde se schovával, zakázané rádio ukryté pod prkny v komoře a počet Židů, kteří domem prošli. Řekl, že Bayensovi podstupovali obrovské riziko, když ukrývali Židy a měli kontakty na padělatele průkazů totožnosti.

Je nepochopitelné, že Thijsův otec o tom synovi nic neřekl, ale není to nic výjimečného. Po válce tolik lidí nepravdivě tvrdilo, že byli zapojení do odboje, že ti, kteří skutečně riskovali, jako Thijsovi prarodiče, často raději mlčeli. Válka však jeho rodinu výrazným způsobem zformovala a Thijs si uvědomil, že když začne pátrat po tom, co vedlo k zátahu v tajném přístavku, bude mít zároveň možnost vstoupit do labyrintu vlastní rodinné historie. Příběh Anne Frankové je symbolický, ale zároveň i děsivě důvěrný, protože se po stovkách tisíců opakoval po celé Evropě. Thijs se na něj také dívá jako na varování. „Nesmíme dopustit, aby se tohle ještě někdy opakovalo,“ prohlásil.

[1]  Femke Halsema. Projev 4. května 2019. Shromáždění u příležitosti Dne obětí války na náměstí Dam, Amsterdam.

1

Zátah a zelený policista

Třiatřicetiletý německý SS-Hauptscharführer Karl Josef Silberbauer, poddůstojník jednotky Sicherheitsdienst (Bezpečnostní služba; SD) Referat IV B4, které se přezdívalo „jednotka lovců Židů“, seděl 4. srpna 1944 ve své kanceláři v Euterpestraatu v Amsterdamu, když mu zazvonil telefon. Chystal se právě odejít, aby si dal něco k snědku, ale přesto telefon zvedl, čehož později litoval. Volal mu jeho nadřízený, SS-Obersturmführer Julius Dettmann, také Němec, jenž mu sdělil, že právě obdržel telefonát s informací, že se ve skladištním komplexu v Prinsengrachtu 263 v centru Amsterdamu schovávají Židé. Dettmann Silberbauerovi neprozradil, kdo mu tu informaci sdělil, ale zcela jasně to musel být někdo, koho dobře znala zpravodajská služba SS a koho považovala za spolehlivého. Anonymní udání se jen hrnula a často se ukázalo, že jsou falešná nebo zastaralá. Jednotka lovců Židů dorazila, a Židi už byli pryč. Skutečnost, že Dettmann bezprostředně po telefonátu jednal, svědčí o tom, že svému zdroji důvěřoval a domníval se, že tip stojí za prošetření.

Dettmann zatelefonoval nizozemskému detektivu seržantovi Abrahamu Kaperovi z Úřadu pro židovské záležitosti a nařídil mu vyslat několik mužů, aby doprovodili Silberbauera na adresu na Prinsengrachtu. Kaper nasadil na lov dva nizozemské policisty, Gezina Gringhuise a Willema Grootendorsta z oddělení IV B4, a ještě třetího muže.

O tom, co se událo předtím a potom, co dorazil Silberbauer se svými muži na Prinsengracht 263, existuje mnoho různých verzí. Naprosto jistý je pouze fakt, že tam našli v úkrytu osm osob: Ottu Franka, jeho manželku Edith a jeho dvě dcery Anne a Margot, Frankova kolegu a přítele Hermanna van Pelse, jeho manželku Auguste a syna Petera, a zubaře Fritze Pfeffera. Nizozemci používali pro schovávání termín onderduiken, „potopení se pod hladinu.“* Těch osm lidí bylo potopených dva roky a třicet dnů.

Sedět ve vězení, byť nespravedlivě, je jedna věc. Ale být v úkrytu je něco úplně jiného. Jak se dá vydržet pětadvacet měsíců naprosté izolace – bez možnosti podívat se z okna, protože se bojíte, aby vás někdo nezahlédl? Bez možnosti jít se ven nadýchat čerstvého vzduchu? Když musíte zůstávat zticha, aby vás nezaslechli pracovníci dole ve skladišti? K takové disciplíně dožene člověka skutečně jen strach. Většina lidí by se zbláznila.

Co dělali po celé dlouhé hodiny během pracovního dne, když jen občas zašeptali pár slov a pohybovali se po špičkách? Studovali a psali. Otto Frank četl knihy o historii a romány. K jeho nejoblíbenějším spisovatelům patřil Charles Dickens. Děti se učily angličtinu, francouzštinu a matematiku. Jak Anne, tak i Margot si psaly deník. Připravovaly se na život po válce. Stále věřily v civilizaci a v budoucnost, zatímco venku na ně za pomoci kompliců a informátorů pořádali hon nacisté.

V létě 1944 se začal tajným přístavkem šířit optimismus. Otto měl na stěně přišpendlenou mapu Evropy a sledoval zprávy na BBC a reportáže nizozemské exilové vlády z Londýna na Radio Oranje. Němci zabavili všechna rádia, aby nizozemské obyvatelstvo nemohlo poslouchat zahraniční zprávy, ale Ottovi se podařilo rádio při odchodu do úkrytu zachránit a mapoval pak při nočním vysílání postup spojeneckých sil. O dva měsíce dřív, 4. června obsadili spojenci Řím a o dva dny později následoval den D, největší vyloďovací invaze v historii. Koncem června byli Američané uvízlí v Normandii, 25. července však zahájili operaci Cobra a německý odpor v severozápadní Francii se zhroutil. Na východě postupovali do Polska Rusové. 20. července se členové vysokého velení v Berlíně pokusili o atentát na Hitlera, což vzbudilo v obyvatelích přístavku nadšení.

Najednou to vypadalo, že během pár týdnů, možná pár měsíců, bude po válce. Všichni spřádali plány, co pak budou dělat. Margot a Anne začaly mluvit o tom, že se vrátí do školy.

A potom došlo k něčemu nepředstavitelnému. Otto po téměř dvou desetiletích prohlásil: „Když se přihnalo gestapo se zbraněmi, znamenalo to konec úplně všeho.“[1]

Otto jako jediný ze všech osmi přežil, takže je k dispozici pouze jeho popis událostí z pohledu obyvatel přístavku. Pamatuje si na zatčení tak živě a do takových podrobností, že je zřejmé, že se mu nesmazatelně vypálilo do paměti.

Bylo zhruba půl jedenácté, řekl. Byl nahoře a dával Peterovi van Pelsovi hodinu anglické gramatiky. Při diktátu udělal Peter chybu ve slově „double“, napsal ho se dvěma b. Frank chlapci chybu zrovna ukazoval, když zaslechl na schodech těžké kroky. To ho vyvedlo z míry, protože v tu dobu se měli všichni obyvatelé přístavku chovat tiše, aby je nezaslechli ve spodních kancelářích. Otevřely se dveře. Zjevil se v nich muž s namířenou zbraní. Neměl na sobě policejní uniformu. Otto a Peter zvedli ruce. Muž je s namířenou hlavní pod pohrůžkou zastřelení nahnal dolů.[2]

Z Ottova líčení zátahu čiší naprostý šok. Prožíváme-li trauma, čas se zpomaluje, natahuje a některé podrobnosti se vryjí do paměti s neobvyklou jasností. Otto si pamatuje na chybu v diktátu, na hodinu gramatiky, na vrzající schodiště a na namířenou zbraň.

Pamatuje si, že učil Petera. Pamatuje si na slovo, v němž Peter chyboval – „double“ – pouze s jedním „b“. Tak zní pravidlo. Jazyky fungují pouze proto, že jsme se domluvili na významu. Otto věří na pravidla, ale po schodech se žene temná moc s úmyslem zabít nejen jeho, ale i všechny, kteří jsou mu drazí. Proč? Protože mají moc? Z nenávisti? Nebo prostě kvůli tomu, že můžou? Otto drží na uzdě omračující hrůzu a nepřestane se ovládat ani v onen okamžik, protože jsou na něm závislí ostatní. Díval se na zbraň v policistově ruce a myslel si: Blíží se spojenci. Možná budeme mít štěstí a osud bude stát na naší straně. Bohužel se mýlil. Naložili ho i s jeho rodinou do nákladního vozu posledního vlaku do Osvětimi. Bylo to nepředstavitelné, ale dobře věděl, že i neuvěřitelné se může stát.

Když Otto s Peterem sešli do hlavního patra přístavku, zjistili, že všichni stojí s rukama zvednutýma nad hlavou. Bez hysterie, bez nářku. Jen mlčky, bez hnutí. Všichni ochromení šokem z toho, co se děje. Tak blízko u konce.

Uprostřed místnosti zaznamenal Otto muže, o němž si myslel, že je od Grüne Polizei, jak říkali Nizozemci místní německé policejní síle kvůli zeleným uniformám. Ten muž byl samozřejmě Silberbauer (který nebyl po formální stránce členem Grüne Polizei, ale poddůstojníkem SD). Silberbauer později tvrdil, že ani on, ani policista v civilním oblečení nevytáhli zbraň. Otto je však důvěryhodnější zdroj. Silberbauer po válce vypovídal podobně jako většina členů SS jednotek, aby se co nejvíc očistil.

Tichá vyrovnanost všech dopadených nacistu podle všeho rozčílila. Když jim nakázal, aby si sbalili věci na cestu na ústředí gestapa v Euterpestraatu, popadla Anne otcovu aktovku, v níž měla deník. Otto popsal, jak Silberbauer Anne aktovku vytrhl, vyhodil na zem její deník s kostkovanými deskami a několik volných listů a nacpal dovnitř poslední cennosti a peníze, které Ottovi a ostatním ještě zbyly, včetně balíčku se zubařským zlatem Fritze Pfeffera. Němci prohrávali válku. Tou dobou končila většina kořisti, již ukradla jednotka lovců Židů pro říši, v soukromých kapsách.

Je ironií osudu, že právě Silberbauerova hamižnost zachránila deník Anne Frankové. Kdyby zůstal v aktovce a Anne si směla aktovku při zatýkání ponechat, určitě by jí ho vzali na ústředí SD a deník by byl zničen a navždy ztracen.

Otto vyprávěl, že právě v tomto okamžiku si Silberbauer všiml šedého vojenského kufru s kovovými pásky, který stál pod oknem. Na víku stálo: Leutnant d. Res. Otto Frank – poručík v záloze Otto Frank. „Odkud máte ten kufr?“ vybafl Silberbauer. Když mu Otto vysvětlil, že sloužil v první světové válce jako poručík německé císařské armády, Silberbauer vypadal šokovaně. Otto vylíčil:

Ten muž vypadal naprosto zmateně. Upřeně se na mě zadíval a potom se zeptal:

„Proč jste své postavení nenahlásil?“

Skousl jsem si ret.

„K člověku jako vy by se chovali slušně! Poslali by vás do Terezína.“

Nic jsem na to neřekl. Patrně si myslel, že Terezín je rekreační zařízení, tak jsem neodpověděl. Jen jsem se na něj díval. Muž však najednou uhnul očima a já jsem pochopil: On stojí v pozoru. Policejní seržant se vnitřně postavil do pozoru. Kdyby se odvážil, pozvedl by možná dokonce ruku k čepici a zasalutoval.

Pak se rázně otočil na patě a vyrazil nahoru do schodů. O chvíli později seběhl zase dolů, pak se rozběhl nahoru a pokračoval v běhání, nahoru dolů, nahoru dolů, a volal: „Nepospíchejte!“

Ta samá slova adresoval nám i svým agentům.[3]

Podle Otty to byl právě nacista, kdo byl vyvedený z míry. Pobíhal nahoru dolů jako šílený, zatímco on s ostatními zůstali v klidu. Otto rozpoznal v Silberbauerově instinktivní reakci na svou důstojnickou hodnost německý vojenský kult poslušnosti, ale možná podcenil Silberbauerův automatický, reflexivní rasismus. Otto o mnoho let později pravil: „Možná by nás ušetřil [Silberbauer], kdyby byl sám.“[4]

To nebylo příliš pravděpodobné. Poté, co odvedl zajatce k náklaďáku, který je měl odvézt na ústředí gestapa k výslechu, se vrátil do budovy a podal si jednu z pracovnic v kanceláři, Miep Giesovou. Patrně ji nezatkl proto, že pocházela stejně jako on z Rakouska, ale neopomněl jí vyčinit: „To se nestydíte pomáhat židovské svoloči?“[5]

Karl Silberbauer bude později tvrdit, že se teprve po letech z novin dozvěděl, že mezi deseti lidmi, které ten den zatkl, byla patnáctiletá Anne Franková. Když ho v roce 1963 vypátral investigativní novinář, Silberbauer řekl:

„Lidé, které jsem odvezl z úkrytu, na mě neučinili zvláštní dojem. Bylo by něco jiného, kdyby se jednalo o generála de Gaulla, významného člena odboje nebo o někoho podobného. Na něco takového se nezapomíná. Kdybych nebyl tou dobou poblíž, vzal by telefon kolega… Nikdy bych se s tou Anne Frankovou nesetkal. Pamatuju, že jsem se chystal jít se najíst. A vzhledem k tomu, že celý ten případ nabral po válce obřích rozměrů, zůstalo na mně, abych si poradil s následky… Zajímalo by mě, kdo za tím vším vězí. Patrně ten Wiesenthal nebo někdo z ministerstva, kdo se snaží vetřít do přízně Židů.“[6]

Odpornější, víc emocionálně sžíravou odpověď si dokáže člověk stěží představit. Silberbauer tou dobou věděl, že „ta Anne Franková“, kterou 4. srpna 1944 zatkl, zemřela hlady a na tyfus v koncentračním táboře Bergen-Belsen. Jako by nezáleželo na mrtvém dítěti – jako by byla její smrt náhodná, ne opravdová, a její utrpení naprosto bezvýznamné –, a pouze na tom, že on sám se stal obětí. Zvláštní, že demaskovaní tyrani se vždycky utápějí v sebelítosti.

* V Nizozemsku se schovávalo pětadvacet až sedmadvacet tisíc Židů, z nichž třetina se stala obětí zrady.

[1]  Rozhovor ve francouzské televizi, šedesátá léta minulého století. Citace v knize: Carol Ann Lee. The Hidden Life of Otto Frank. New York: Harper Perennial, 2003. s. 130.

[2]  Menno Metselaar, Ruud van der Rol, Dineke Stam a Ronald Leopold, ed. Anne Frank House: A Museum with a Story. Amsterdam: Anne Frank Stichting, 2001. s. 176.

[3]  Ernst Schnabel. The Footsteps of Anne Frank. Přeložili Richard a Clara Winstonovi. Harpenden, UK: Southbank Publishing, 2014, s. 133. V Terezíně zemřel jeden ze čtyř vězňů.

[4]  Jeroen de Bruyn a Joop van Wijk. Anne Frank: The Untold Story: The Hidden Truth About Eli Vossen, the Youngest Helper of the Secret Annex. Přeložila Tess Stoop. Laag-Soeren, Nizozemsko: Bep Voskuijl Productions, 2018. s. 112.

[5]  Ernst Schnabel, The Footsteps of Anne Frank. s. 139.

[6]  Jules Huf. Listen, We Are Not Interested in Politics: Interview with Karl Silberbauer (Poslyšte, nás nezajímá politika: Rozhovor s Karlem Silberbauerem). Přeložili Joachim Bayens a Rory Dekker. De Groene Amsterdammer, 14. května 1986. (Poprvé zveřejněno v Kurier, 22. listopadu 1963.)

2

Deník Anne Frankové

Deník Anne Frankové je jedna z nejhrůznějších knih, pokud ji budeme číst jako to, čím ve skutečnosti je – popis každodenního života třináctileté dívky, jež se schovává během strašlivé okupace svého města nacisty. Anne Franková zachytila všechny podrobnosti více než dvou klaustrofobických let, které strávila se svou rodinou v přístavku u otcovy firmy v očekávání, kdy je dopadnou nacističtí lovci.

Věděla, že se kolem nich plíží. Stejně jako ostatních sedm lidí, s nimiž se dělila o přístavek, žila v neustálém strachu, o hladu, pronásledována nočními můrami o únosu, nad hlavou bezprostřední hrozbu odhalení a smrti. Není první, kdo něco takového zažil, ale patrně je jedna z prvních, kdo o tom psal v reálném čase. Mistrovská díla o holokaustu – Noc Elieho Wiesela a Je-li toto člověk Prima Leviho – byla všechna sepsána v retrospektivě lidmi, kteří přežili. Ale Anne Franková nepřežila.

A právě to je na čtení jejího deníku tak strašlivé. Od začátku známe konec, na rozdíl od Anne.

Anne Franková dostala diář jako dárek k třináctým narozeninám 12. června 1942. O necelý měsíc později, 6. července, odešla její rodina do úkrytu poté, co její šestnáctiletá sestra Margot obdržela předvolání, aby se hlásila na Arbeitseinsatz, povinné pracovní nasazení v Německu. Otto Frank už tehdy tušil, že se pod eufemismem „pracovní nasazení“ skrývá otrocká dřina.

Anne toužila po důvěrné společnici, tak si vymyslela kamarádku Kitty, na kterou se obracela s naprostou a úplnou upřímností. Psala do svého deníku o naději, o záhadách ženského těla a o vášnivé pubertální lásce k sedmnáctiletému chlapci, jehož rodina sdílela přístavek s Frankovými. Anne byla ještě dítě, vystřihovala si obrázky filmových hvězd a členů královské rodiny a lepila si je na stěnu ve své ložnici. Narodila se sice v Německu v Hamburku, ale do Nizozemska přicestovala v šesti letech a jejím hlavním jazykem byla nizozemština, v níž si také vedla deník. Chtěla se stát spisovatelkou. Snila o budoucnosti, až bude slavná. Pro čtenáře je to otřesné, protože víme, že ji žádná budoucnost nečeká.

Svět, v němž Anne žije, je nám cizí. Rodina v červenci 1943 zaznamenala, že Anne potřebuje brýle. Miep Giesová, jedna z pomocníků, se nabídla, že ji vezme k očnímu lékaři, ale Anne děsila představa, že by měla vyjít na ulici. Když si oblékala kabát, rodina zjistila, že z něj vyrostla, a její bledost by ji snadno prozradila jako Židovku, která se schovává. V srpnu 1944 to bylo dvacet pět měsíců, co vyšla naposledy ven.

Otevřená okna by mohla sousedům prozradit, že je přístavek obydlený. Když se chtěla čtrnáctiletá Anne nadýchat čerstvého vzduchu, musela se předklonit a vdechovat nepatrný závan pronikající okenním parapetem. Ve svém deníku píše, že jsou namačkáni v malých místnostech, což je neuvěřitelně klaustrofobické, a ticho, které musejí zachovávat, ještě zvyšuje všudypřítomný strach. Chodí nahoru dolů po schodech a připadá si jako zvířátko v kleci. Jediným řešením je spát, a dokonce i spánek ruší strach.[1]

Vždycky se však vzpamatuje. Vypráví „Kitty“, že nad strachem a osamělostí se dá zvítězit tak, že člověk vyhledává samotu v přírodě a komunikuje s bohem. Když sedí u okna přístavku a dívá se na bledou oblohu, daří se jí na okamžik zapomenout na to, že nemůže přístavek opustit. Jak je možné, že překypuje energií, že je tak pozitivní a plná života uprostřed strašlivého útisku?

Ke konci deníku se Anne zmiňuje o obzvlášť děsivé noci, když se do skladiště vloupali zloději a kdosi, patrně policie, bouchal na knihovnu zakrývající vchod do tajného přístavku. Anne vypráví Kitty, že si myslela, že ji zabijí. Když přežila noc, jako první si slíbila, že se bude věnovat věcem, které miluje: Nizozemsku, nizozemštině a psaní. A neustane, dokud nedosáhne svého cíle.[2]

To je na dospívající dívku, které táhne teprve na patnáct, výjimečné prohlášení. Poslední záznam v deníku Anne Frankové je datovaný 1. srpna, tři dny předtím, než byli Anne, její rodina a ostatní v úkrytu zatčeni. Z koncentračního tábora se vrátil jako jediný z osmi obyvatel přístavku Otto Frank.

Když byli na konci války osvobozeni, nedokázalo mnoho těch, kteří přežili, sdělit svou zkušenost slovy. Autorovi Eliemu Wieselovi trvalo deset let, než byl schopen napsat Noc. Ptal se: „Jak může někdo rehabilitovat a přetransformovat slova zneužitá a zvráceně překroucená nepřítelem? Hlad-žízeň-strach-transport-selekce-oheň-komín. Všechna tato slova mají vlastní význam, ale v oněch dobách znamenala něco jiného.“ Jak může člověk psát, aniž by uzurpoval a znesvětil otřesné utrpení v onom „vyšinutém a ledovém světě, kde být nelidský znamenalo být lidský, kam přišli disciplinovaní, vzdělaní muži v uniformách zabíjet?“[3]

Když Primo Levi předložil svou knihu Je-li toto člověk v roce 1947 v Turíně nakladatelství Einaudi, odmítli ji jak Cesare Pavese, tou dobou nesmírně známý, tak i Natalia Ginzburgová, jejíhož manžela zavraždili nacisté v Římě. Levi zkusil mnoho dalších nakladatelů a všichni jeho knihu zavrhli. Je na ni příliš brzy, tvrdili. „Italové mají jiné starosti… než čtení o německých vyhlazovacích táborech. Italové chtějí říct: Je po všem. Basta! Těchhle hrůz už bylo víc než dost!“[4]

Divadelní hra „The Diary of Anne Frank“ („Deník Anne Frankové“) a později film staví na vyvrcholení Annina komentáře na posledních stránkách deníku:

Je skutečně div, že jsem neodhodila všechny své ideály, protože se zdají být absurdní a neuskutečnitelné. Přesto se jich však držím, protože navzdory všemu stále věřím, že lidé jsou ve své podstatě dobří.[5]

Lidé se nedokázali postavit tváří v tvář tomu, co se dělo: vraždění v průmyslovém měřítku, masovým hrobům vymazávajícím veškeré osobní vzpomínky na mrtvé. Jak ve hře, tak i ve filmu se nemluví o Němcích, ale o nacistech, a židovská zkušenost se zmírňuje. Například byly eliminovány zmínky o Jom kipuru (dnu smíření). Překladatel německého vydání deníku, které vyšlo v roce 1950, zamlžuje „všechny nepřátelsky naladěné zmínky o Němcích a němčině“ s vysvětlením, že kniha, která má vyjít na německém trhu, nemůže urážet Němce.[6]

Deník na nás však působí jako živoucí dokument. Jeho vnímání se mění podle toho, co známe, nebo čemu jsme ochotni čelit. Na počátku šedesátých let minulého století začaly knihy, filmy, muzea a pomníky připomínat holokaust. Lidé byli konečně připravení postavit se šílenství nacismu a byli svolní k přezkoumání pragmatické lhostejnosti vůči násilí, kvůli níž se fašismus rozšířil jako vir.

Lépe pochopitelná nám přijde Annina poznámka ke konci deníku:

„Lidé v sobě mají prostě nutkání zabíjet, vraždit a běsnit, a dokud neprodělá celé lidstvo bez výjimky velkou změnu, povede dál války.“[7]

Možná si říkáte, k čemu je dobré pátrat po člověku, jenž zradil Anne Frankovou ve válce, která se odehrála před tolika lety. Odpověď je prostá. Téměř osm desetiletí od konce války jsme nabyli dojmu, že není zapotřebí cokoliv podnikat, protože si stejně jako tenkrát Nizozemci myslíme, že se něco takového nemůže stát. Zdá se, že současná společnost stále víc podléhá ideologické kontroverznosti a vábení autoritářství a zapomíná na důležitou pravdu: začínající fašismus metastazuje, když mu dovolíte, aby nekontrolovaně bujel.

Svět Anne Frankové je toho jasným příkladem. Co jsou skutečné nástroje války? Ne pouze fyzická, ale i řečnická síla. Americký úřad strategických služeb se pokusil určit, jak přišel Adolf Hitler k moci, a zveřejnil v roce 1943 zprávu vysvětlující jeho strategii. „Nikdy nepřipusťte chybu nebo omyl, nikdy na sebe neberte vinu, soustřeďte se vždy pouze na jednoho nepřítele, obviňte ho ze všeho špatného, využijte každou příležitost k vyvolání politické smršti.“[8] Nebude trvat dlouho a běžnými a přijatelnými prostředky moci se stane nadsázka, extremismus, očerňování a pomluvy.

Abychom pochopili, jak se během okupace změnilo město jako Amsterdam, musí nám být jasné, že v něm žili jak lidé, kteří podporovali nacisty, ať už z oportunismu, sebeklamu, prodejnosti nebo ze zbabělosti, tak i lidé, kteří se jim postavili na odpor, a většina se jen snažila nevyčnívat z řady.

Co se stane, když lidé nemohou věřit institucím, které je mají chránit? Co se stane, když se rozpadnou základní zákony ustanovující a chránící slušné chování? Nizozemsko v roce 1940 se podobalo Petriho misce, v níž bylo vidět, jak reagují lidé vychovaní ve svobodě na katastrofu číhající za vlastními dveřmi. Tahle otázka je aktuální i v dnešní době.

[1]  Anne Franková. Deníkový zápis, 29. října 1943. V knize: The Diary of a Young Girl: The Definitive Edition. Redakce Otto H. Frank a Mirjam Pressler. New York: Doubleday, 1995. s. 139.

[2]  Anne Franková. Deníkový zápis, 11. dubna 1944. V knize: The Diary of a Young Girl: The Definitive Edition. s. 262.

[3]  Elie Wiesel. Night. Přeložila Marion Wiesel. New York: Farrar, Straus and Giroux, 2006. ix.

[4]  Ian Thomson. Primo Levi. New York: Vintage, 2003. s. 244.

[5]  Anne Franková. Deníkový zápis, 15. července 1944. V knize: The Diary of a Young Girl. s. 333.

[6]  Cynthia Ozick. „Who Owns Anne Frank?“. New Yorker, 28. září 1997. Dostupné z: https//www.newyorker.com/magazine/1997/10/06/who-owns-anne-frank.

[7]  Anne Franková. Deníkový zápis, 3. května 1944. V knize: The Diary of a Young Girl. s. 281.

[8]  Walter C. Langer. A Psychological Analysis of Adolf Hitler’s Life and Legend. Washington, DC: Office of Strategic Services, 1943. s. 219 (tajný dokument uvolněný ke zveřejnění v roce 1999). Viz také: Henry A. Murray. Analysis of the Personality of Adolph Hitler: With Predictions of His Future Behaviour and Suggestions for Dealing with Him Now and After Germany’s Surrender. Cambridge, MA: Harvard Psychological Clinic, 1943. Dostupné z: https://ia601305.us.archive.org/22/items/AnalysisThePersonalityofAdolphHitler/AnalysisofThePersonalityofAdolphHitler.pdf.

3

Tým Cold Case

Kancelář týmu Cold Case se nachází na severním okraji města, což znamená, že musíte nastoupit u hlavního amsterdamského nádraží na přívoz, který vás převeze přes vodní plochu IJ spojující centrum města a Amsterdam-Noord. Nádraží s jeho dvěma věžemi s hodinami, věžičkami a goticko-renesanční fasádou byste si snadno spletli s královským palácem, dokud nevstoupíte dovnitř a nespatříte obchody, restaurace, železniční koleje, vstupy do metra a doky přívozů. Když jím dneska projdete a nastoupíte do lodi na řece Amstel, s cestujícími opírajícími se o kola, zmocní se vás téměř surreálný pocit, protože z toho ze všeho vyzařuje lákavá svoboda. Ale není nic těžkého představit si, jak tou velkou budovou pochoduje přehlídkovým krokem wehrmacht nebo jak na náměstí před ní pohání vojáci s obušky muže, ženy a děti, pohled, který ničil Anne Frankovou, když vykukovala úzkou škvírou v závěsech v přední kanceláři na Prinsengrachtu 263.

Ukázalo se, že kancelář týmu je v nové rezidenční oblasti, v rozlehlém prostoru rozděleném na sekce pro vyšetřovatele, výzkumníky a administrativní pracovníky. Dozvěděla jsem se, že v lednu 2019 sídlilo v kanceláři třiadvacet lidí, kteří měli „operační místnost“, časové rozpisy na stěnách a vysoce zabezpečený přístup. Nechyběla ani zvukotěsná buňka, v níž se mohli v soukromí radit čtyři lidé.

Jednu stěnu zaplňovaly fotografie nacistické hierarchie, jejich nizozemských kolaborantů z SD a informátorů zvaných V-Männer (V-muži) a V-Frauen (V-ženy), (V znamená vertrouwens neboli důvěra), kteří hráli roli při pronásledování Židů. Pod touto fotogalerií stál malý třírozměrný model Prinsengrachtu 263 s přístavkem v zadní části.

Na protější stěně visely fotografie obyvatel tajného přístavku: rodiny Frankových, rodiny van Pelsových a Fritze Pfeffera, společně s fotografiemi pomocníků: Johannese Kleimana, Victora Kuglera, Bep Voskuijlové a Miep a Jana Giesových. Stěny v operační místnosti pokrývaly mapy válečného Amsterdamu a časová osa s fotografiemi a výstřižky souvisejícími s důležitými událostmi kolem zrady.

Velkou část další stěny zakrýval přes tři tisíce čtverečních centimetrů velký letecký snímek kanálu Prinsengracht zachycený 3. srpna 1944 letadlem anglické RAF. Snímek vznikl pouhých dvanáct hodin před zatčením obyvatel přístavku. Je na něm jasně vidět kancelář Otty Franka, skladiště a přístavek za ním. Lidé, kteří se tam schovávali, jsou stále uvnitř. Netuší, že prožívají poslední noc takzvané svobody. Thijs mi pověděl, že při pohledu na onu mapu měl tým zvláštní pocit napojení na lidi ve skrýši, jako by se zastavil čas.

Thijsův partner, Pieter van Twisk, oplývá urputností typickou pro všechny knihomoly, která musí pramenit z jejich důkladnosti a posedlosti detailem. Můžete si být jistí, že všechny závěry, k nimž došel, jsou podloženy důkazy. Pieter podobně jako Thijs zjistil, že pátrání týmu Cold Case nabralo mnohem osobnější rysy, než původně čekali. V počátečních fázích projektu pátral v archivech města Groningen po informacích o nizozemském kolaborantovi Pieteru Schaapovi. Shaap pořádal ke konci války v Groningenu hon na vůdce hnutí odporu Schalkena. Pieterovi znělo jméno Schalken vzdáleně povědomé.

Nakonec objevil v groningenském archivu dokument se seznamem uznávaných členů odboje. Dokument potvrdil, že Schalken byl jeden z vůdců národních bojových jednotek (Landelijke Knokploegen, KP), bojové odnože hnutí odporu. A také naznačoval, že se Schalken schovával v domě Pieterových prarodičů. Pieter o tom už slyšel v rodině povídat, ale nikdy tu historku nebral vážně.

V dokumentu, který objevil, stálo jméno jeho dědečka Pietera van Twiska, po němž ho pojmenovali, společně s textem dole na stránce:

Bylo to riskantní a proč? Ano, protože po dobu jeho působení v hnutí odporu byl kontaktní adresou pro KP, OD, LO atd. V jeho rodinném domě našlo přístřeší několik významných členů odboje, včetně Schalkena. Výše uvedené osoby hledala SD. Předtím napomáhal s ukrýváním zbraní.[1]

Schalkena nikdy nechytili a Pieterovi prarodiče nebyli zatčeni. Pieter si pamatuje, jak mu strýc, za války mladý kluk, vyprávěl, že k Schalkenovi vzhlížel. Schalken jednou během nacistického zátahu vyšel klidně z domu, zastavil se, zapálil si cigaretu a velice uvolněně nasedl na kolo a odjel. Nikdo z nacistických důstojníků nepojal podezření, že právě on je člověk, kterého hledají.

V Nizozemsku je očividně těžké najít rodinu, která by neměla historku vázající se na válku.

Během desetiletí po válce se stalo populárním vyprávění, že většina Nizozemců byla proti nacistům a spousta lidí pracovala aktivně v odboji nebo ho alespoň podporovala. Tohoto vyprávění se v poválečném období držela většina evropských zemí, ale skutečnost byla méně monochromní. Pieter si myslí, že v posledních třiceti letech nabral obraz o Nizozemcích a holokaustu jemnější odstíny, nejprve mezi historiky a nyní také mezi částí neodborné veřejnosti.

V jeho vlasti se narodil Baruch Spinoza, liberální filozof, a ta země má dlouhou tradici tolerance, jež přivedla spoustu Židů k tomu, aby v ní hledali útočiště poté, co převzal v roce 1933 moc Hitler. V porovnání s mnoha ostatními evropskými zeměmi v ní panoval jen mírný antisemitismus. Přesto poslalo Nizozemsko na smrt do vyhlazovacích táborů na východě víc Židů než jakákoliv jiná země v západní Evropě. Ze 140 000 Židů žijících v Nizozemsku jich bylo 107 000 deportováno a vrátilo se pouze 5 500.

Pieter vysvětlil, že jedním z motivů, které ho vedly k tomu, aby se připojil k projektu, byla potřeba pochopit, proč byla ta čísla v Nizozemsku tak vysoká. Je rasismus něco jako patogen v lidské psychice a jisté okolnosti ho můžou aktivovat? Vulgárnost nacistické a antisemitské propagandy je jasně vidět v Muzeu odboje (Verzetsmuseum) v Amsterdamu. Najdete tam plakáty zobrazující vraždící „židovské bolševiky“ rozkročené nad mrtvými těly, zakrvácený krucifix na podlaze, groteskní karikatury chamtivých Židů v buřinkách a v oblecích a Židy jako děsivé nelidské kulturní parazity. Kdo mohl takové propagandě věřit? Pieter doufal, že mu studium společnosti, v níž Anne Franková žila, pomůže pochopit, co se stalo, což je podle něj jediný způsob, jak zajistit, aby se to už nikdy neopakovalo.

Poté, co se Thijs a Pieter rozhodli, že zahájí vyšetřování toho, co vedlo k zátahu v přístavku, začali shánět z nejrůznějších zdrojů finanční podporu, včetně crowdsourcingu*, města Amsterdam, soukromých investorů, stejně jako nakladatelů. Začali sestavovat tým nizozemských vyšetřovatelů, historiků a výzkumníků. K němu patřil Luc Gerrits, bývalý detektiv z oddělení vražd, Leo Simais, vyšetřovatel závažných trestných činů a vedoucí oddělení nevyřešených případů a pohřešovaných osob nizozemské národní policie, několik detektivů v důchodu a jeden vyšetřovatel z nizozemské všeobecné zpravodajské a bezpečnostní služby (AIVD).

Při první schůzce týmu 30. června 2016 představil Leo takzvanou metodu FOT, Feet on the table: s nohama na stole mluvíte, spontánně diskutujete, hledáte řešení a analyzujete. Čím začít? Leo se nemohl vyjádřit jasněji – podezřelým telefonátem, v němž zrádce SD oznámil, že se ve skladišti na Prinsengrachtu 263 schovávají Židé. Jak moc je pravděpodobné, že se tenhle telefonát skutečně odehrál? Zbyly v Amsterdamu v roce 1944 nějaké veřejné telefonní budky? Nebyly všechny měděné telefonní linky použity na zbraňové vybavení? Znala telefonní číslo SP široká veřejnost? A tak dále.

Hned v tomto přípravném stadiu vyšetřování vyšlo rychle najevo, že amsterdamské policejní síly hrály během nacistické okupace spornou roli. Jako každý oficiální orgán v Nizozemsku musela policie během okupace s nacisty do jisté míry spolupracovat, ale jak se zdálo, řada policistů zašla v napomáhání nacistům dál, než bylo nezbytně nutné.

Thijs tudíž navrhl, že bude dobré přibrat do týmu nezávislého člověka zvenčí, někoho, kdo není Nizozemec. Požádal Luca, jestli by nemohl najít agenta FBI, který by nevyřešený případ vedl. Zrada je neforenzní trestný čin, protože neexistují fyzické stopy, a pokud se chce tým Cold Case pohnout dopředu, bude muset používat při získávání informací nejmodernější metody. Leo se obrátil na Hanse Smita, vedoucího tajného oddělení národní policie, který absolvoval výcvik u FBI. Smit navrhl, aby Thijs zavolal jednomu starému kolegovi z tajné jednotky FBI, jenž odešel nedávno do důchodu. „To je přesně chlap, jakého hledáte,“ prohlásil Smit. „Jmenuje se Vince Pankoke.“

Vince žil na Floridě a Thijs s Pietrem se s ním zanedlouho spojili přes Skype. Laskavý a očividně vysoce profesionální vyšetřovatel na ně udělal velký dojem a potěšilo je, že ho jejich projekt zaujal. Vince pracoval osm let jako policista a potom dvacet sedm let jako zvláštní agent FBI a věnoval se v utajení ostře sledovaným případům kolumbijských překupníků drog. Pracoval také na případu Sky Capital, jehož výkonný ředitel Ross Mandell připomínal fiktivní postavu Gordona Gekka z filmu Wall Street. Když Vince potkáte, vůbec by vás nenapadlo, že má za sebou takovou minulost. Pořád vypadá, jako by pracoval v utajení, mírný anonymní muž v košili ve stylu guayabera. Názor změníte až poté, co zjistíte, že miluje nebezpečné motocyklové závody a touží po nových výzvách.

Vincent má přívětivou povahu a hovoří otevřeně o své rodině a německém dědictví. Jeho otec bojoval za druhé světové války v americké armádě. Vyprávěl mu historky z války, a přestože byl Vincent ještě dítě, už tenkrát ho napadlo, že vojáci, na které otec střílel, mohli být jeho příbuzní. Vince očividně věří ve zlo a dost ho zažil. Ruský spisovatel Alexandr Solženicyn krátce poté, co se vrátil z gulagu, řekl, že svět má pro zlo míru tolerance a zlo bude na světě vždycky existovat. Když se však míra tolerance překročí, popraská morálnost a lidské bytosti jsou schopné úplně všeho.

Jak je možné, uvažoval Vince nahlas, že se německá kultura – kultivovaná, pokroková, demokratická – podrobila totalitní diktatuře, rozložila se a sešla z cesty natolik, že rozpoutala válku, v níž nakonec zemřelo 75 000 000 lidí, na straně Spojenců i Osy, civilisté i vojáci? Vincent ze zkušenosti práce v utajení pro FBI věděl, že jeden prvek je vždycky přítomný: někdo vydělává peníze. Němečtí průmyslníci Hitlera od roku 1933 finančně podporovali, z války vytěžily Bayer, BMW, Krupp, Daimler a IG Farben a vyšly z ní bohatší než na počátku. Vince chápal, že byrokratická důmyslnost, kterou Němci v okupovaném Nizozemsku nastolili za účelem odstranění Židů ze země, pouze odpovídala prohnanosti, s jakou rabovali židovský majetek.

Vince se podobně jako téměř každý Američan dozvěděl o Anne Frankové ve škole. Už jako úspěšný vyšetřovatel navštívil Dům Anne Frankové – a ohromilo ho, že otázka „Kdo zradil Anne Frankovou?“ nebyla nikdy jednoznačně zodpovězena. Prohlásil, že nadevšechno miluje výzvy, a okamžitě se připojil k vyšetřování týmu Cold Case. Když už v něm však nějakou dobu pracoval, začaly ho přepadat pochybnosti, kdy si říkal, do čeho se to pustil. Případ byl přes sedmdesát pět let starý, většina bezprostředních svědků byla mrtvá a vyskytla se i spousta jiných komplikací. „Nemohli jsme si vybrat obtížnější okolnost,“ konstatoval. Přesto se nedokázal zbavit pocitu, že právě tohle potřebuje dělat. Jeden z jeho prvních kroků bylo vybudování týmu odborníků na válečné policejní záležitosti, na historii Amsterdamu, na kolaboranty, na plenící německé fašisty a na odboj.

Monique Koemansová, která pracuje jako kriminální analytička pro nizozemskou vládu, se k týmu připojila v říjnu 2018. Kromě toho, že má titul Ph.D. v oboru kriminologie, studovala také historii. Když našla ve svých e-mailech pozvánku, aby se přidala k týmu Cold Case, bez zaváhání přijala. Příležitost účastnit se projektu, který vyžaduje nejenom její schopnosti kriminologa, ale i dějepisné znalosti, se jí naskytne jen zřídka. Požádala v práci o roční dovolenou.

Monique četla Deník Anne Frankové v mládí víc než dvacetkrát a na začátku své novinářské kariéry o Anne Frankové napsala. Ten případ zrady je sice starý, řekla, ale zastávám názor, že přítomnost jde vždycky ruku v ruce s minulostí.

Alespoň v Amsterdamu jsou pozůstatky války přítomné všude v ulicích – po cestě do práce dřív míjela redakci Het Parool, národních novin, které začaly vycházet v roce 1941 jako noviny odboje. V Haagu, kde teď žije, jsou prý jizvy po válce hluboké. Když chodí přes Bezuidenhout, čtvrť, kde bydleli její prarodiče a kde její babička jen taktak přežila devastující bombardování, prochází kolem domu, v němž se schovával její dědeček, když pracoval pro odbojové noviny. Její bývalý soused je synem ženy, která přežila holokaust. Soused jí vyprávěl, jak Němci nechali na konci války stát uprostřed lesa vlak plný vězňů z koncentračního tábora Bergen-Belsen. Mezi těmi vězni byly jeho matka a babička. Podařilo se jim přežít díky tomu, že do té doby, než je konečně našli Spojenci, jedly lesní plody. Pro jeho matku znamenalo správné načasování odjezdu z Bergen-Belsenu to, že přežila válku. Anne a Margot, které drželi ve stejném koncentračním táboře, nepřežily.

Několik dalších mladých historiček – Christine Hosteová, Circe de Bruinová a Anna Foulidisová – pátralo pilně v městských archivech, včetně NIOD, Institutu pro studium válečné genocidy a holokaustu, a v Stadsarchief Amsterdam. Prošly tisíce složek, psaly poznámky a zprávy, domlouvaly schůzky a připravovaly rozhovory. Když jsem se zeptala, jak na ně bádání o holokaustu zapůsobilo, řekly, že vstupovat do minulosti pro ně bylo bolestivé, ale aspoň se zabývaly Nizozemskem, například internačním táborem Westerbork (nyní muzeum), kde dělaly rozhovor s ředitelem. Christine dodala, že si nemyslí, že by zvládla tábory v Německu a Polsku.

Thijs pozval svého kamaráda Jeana Hellwiga, hostujícího profesora veřejné historie na Amsterdamské univerzitě, aby se připojil k týmu jako vedoucí projektu. Navázal tím přirozeně na svůj dřívější projekt Warlovechild, který sbíral příběhy, filmy a fotografie týkající se dětí nizozemských vojáků, opuštěných po koloniální válce v Indonésii mezi lety 1945–1949.** „Na vlastní oči jsem viděl, jak velký ozdravný potenciál má hledání historické pravdy,“ řekl. Jean potom přibral jedenáct studentů, aby pomáhali s výzkumem, a umožnil jim dokončit v týmu Cold Case univerzitní praxi.

Poslední přírůstek do týmu byl Brendan Rook, detektiv, který sloužil jako důstojník u pěchoty australské armády a strávil přes deset let u mezinárodního trestního soudu v Haagu, kde vyšetřoval válečné zločiny, zločiny proti lidskosti a genocidy po celém světě. Když byl Vince ještě u FBI, spolupracoval úzce s nizozemskou národní policií a jeden z jeho hlavních tehdejších kontaktů ho představil Lucu Gerritsovi. Vince se zmínil Lucovi o tom, že potřebuje někoho, s kým by mohl konzultovat své nápady, kolegu vyšetřovatele schopného vyčlenit fakta, která by mohla vést k objasnění trestného činu, člověka, jenž by na ně dokázal zaměřit pozornost. Luc se seznámil v Haagu s Brendanem a poté, co se dozvěděl, čím se jako vyšetřovatel zabývá, mu pověděl o týmu Cold Case. Brendan projevil obrovský zájem a požádal v práci o služební volno, aby se mohl k týmu připojit.

Vince a Brendan jsou laskavé duše. Dívají se na věci stejně jedinečným způsobem. Zatímco Dům Anne Frankové je muzeum, před nímž stojí ve frontě stovky návštěvníků, pro ně to bylo místo činu. Představovali si události 4. srpna 1944 a kde k nim onoho smutného rána došlo.

Brendan řekl, že pokaždé, když navštíví místo činu, odhalí nové detaily. Když dneska stojí před dotyčnou budovou, dívá se na její čtyři podlaží, na její přední podkroví a na okna, je si jedním jistý: profesionální policista by se určitě dovtípil, že vzadu existuje přístavek, a netrvalo by mu dlouho, než by odhalil tajný vchod.

* Crowdsourcing, neboli „moudrost davů“ je označení pro způsob dělby práce, při které se úkol obvykle vykonávaný zaměstnanci v rámci outsourcingu zadá blíže nespecifikované skupině lidí jako všeobecná výzva. [pozn. redakce]

** Do Indonésie vyslali 130 000 mladých Nizozemců, aby získali zpátky kolonii, a o mnoha krutostech, k nimž v té době došlo, se stále mlčí. Vojáci po prohrané koloniální válce ustoupili a zanechali za sebou opuštěné děti bez otců, kterými místní opovrhovali, protože děti byly napůl Nizozemci a napůl Indonésané. Historie koloniální války se zviditelnila, když se Jean sešel s některými z těchto dětí, nyní šedesátníky, a mluvil i s jejich dlouho ztracenými otci a příbuznými. Také on je napůl Nizozemec, napůl Indonésan, i když z pozdější generace.

[1]  „Twisk, Pieter van“. Systeemkaarten voor Verzetsbetrokkenen (OVCG) (kartotéční lístky pro osoby zapojené do odboje), číslo 2183. Groninger Archieven. Dostupné z: https://www.groningerarchieven.nl/archieven?mivast=5&mizig=210&miadt=5&micode=2183&milang=nl&mizk_alle=van%20Twisk&miview=inv2.

4

Zainteresované strany

Vince zaujímal ve stále složitějším vyšetřování nevyřešeného případu postavení člověka zvenčí, pozorovatele, jenž se díval jakoby z větší dálky a snažil se přijít na kloub věcem, které byly Nizozemcům nad slunce jasnější. Výhodou bylo, že zůstával klidný tváří v tvář vývoji přivádějícímu ostatní k šílenství. První šok způsobila skupině míra rozhořčení mezi různými stranami zainteresovanými na odkazu Anne Frankové.

Thijs popisuje první schůzku, kterou měli s Pieterem s mužem, o němž mluvil jako „ze světa Anne Frankové,“ a to s Janem van Kootenem, bývalým vedoucím vzdělávání a prezentace (1983–2004) v Domě Anne Frankové.[1] Thijs van Kootena požádal, jestli by se mohli setkat, aby probrali organizace zaměřené na příběh Frankových. Chtěl zjistit, jak tyto různé skupiny fungují a jak spolupracují.

V pátek 4. března 2016 navštívili Thijs a Pieter kancelář Národního výboru čtvrtého a pátého května, nizozemské organizace zodpovídající za každoroční oslavy Dne příměří a Dne osvobození. van Kooten, současný ředitel, seděl za velkým psacím stolem a vypadal poněkud hrozivě. Thijs a Pieter měli malinko strach, protože to byl jejich první oficiální rozhovor, při němž museli vysvětlit svůj nápad: vyšetřování „zrady Anne Frankové“ (jak se lidově říkalo). Jejich první otázka byla opatrná: Co potřebujeme na začátku vědět?

Van Kooten vytáhl rychle ze zásuvky čistý list papíru a zvýrazňovač. Chvíli se na papír zadíval, potom začal kreslit kolečka a čáry. Mluvil potichu, ale rozhodně. Thijs s Pieterem vycítili, že zná důvěrně svět, o kterém mluví, a volí svá slova obezřetně – velice obezřetně. Nákres byl čím dál tím komplikovanější a bylo jasné, že svět, do něhož vstupují, se špatně vysvětluje. Podstata spočívala v následujícím.

Existují tři verze deníku Anne Frankové:

A. Původní deník.

B. Deník, který Anne přepsala během posledních měsíců před zátahem v přístavku. (Nizozemský ministr vzdělávání, umění a vědy ve vysílání na Radio Oranje 28. března 1944 obyvatelstvu doporučil uchovávat deníky, aby se staly kronikou toho, čím si národ prošel a co přežil. Anne přepsala deník se ctižádostivým úmyslem, že bude zveřejněn.)[2]

C. Přepsaný deník s úpravami provedenými Otto Frankem (nebo provedenými pod jeho dohledem). To je verze, která vyšla po celém světě.

Ve světě existují dvě nadace Anne Frankové, obě založené Ottou Frankem:

1. Anne Frank House (AFH)/Anne Frank Stichting (Nadace) v Amsterdamu: Původně ji založil v roce 1957 Otto Frank, aby zachránil dům a přístavek na Prinsengrachtu 263 před demolicí. Hlavním cílem nadace je řízení Domu Anne Frankové a propagace životního příběhu a ideálů Anne Frankové. Nadace připravuje výstavy, vzdělávací programy a publikace založené na Annině životě. Spravuje také sbírku Anne Frankové a otvírá „úkryt“ veřejnosti.

2. Anne Frank Fonds (Fond AF) v Basileji ve Švýcarsku. Fondy Anne Frankové založil v roce 1963 Otto Frank, aby zajistil distribuci deníku své dcery a správu autorských práv rodiny Frankových.* Fondy Anne Frankové mají vzdělávací centrum ve Frankfurtu, podporují mnoho dobročinných organizací a jsou aktivní na poli knih, filmů a divadelních her.

To je poměrně spravedlivé. Bude to však ještě zapeklitější. Verzi deníku A vlastní nizozemský stát. Verze B bývala vlastnictvím Domu Anne Frankové v Amsterdamu, ale nyní patří Fondům Anne Frankové v Basileji, a práva na fotografie patřila vždycky Basileji (včetně zobrazení textu). Verzi C vlastní také Fondy Anne Frankové v Basileji.

Obě organizace vedly značné množství soudních pří kvůli vlastnictví autorských práv. Takže ať už podnikáte cokoliv s jednou, bude to mít nevyhnutelně dopad i na druhou. To byla podstata náčrtku van Kootena.

V úplně počáteční fázi projektu popíjel Thijs čaj s přítelem a vysvětloval své záměry s vyšetřováním Cold Case. Přítel mu pověděl, že během jedné ze svých návštěv v luxusním hotelu La Colombe d’Or na jihu Francie narazil na člena správní rady Fondů Anne Frankové (Fond AF). (Hotel je vyhlášený díly Pabla Picassa, Henriho Matisse, Marca Chagalla a dalších známých umělců, která tam nechali viset na stěnách jako platbu v naturáliích za své pobyty.) Potom přítel slíbil, že až bude Thijs potřebovat, domluví mu s oním členem správní rady telefonický rozhovor. Thijs počkal, dokud neměl jistotu, že má na projekt dostatek finančních prostředků a může v něm pokračovat. Když se telefonát konečně uskutečnil, člen rady Thijsovi sdělil, že není z projektu příliš nadšený, ale přesto o něm promluví s ostatními členy. To vedlo k pozvání na středu 28. září 2018 na schůzku do hlavního sídla Fondu AF, na niž dorazili Thijs, Pieter a Vince po hodinovém letu do Basileje.

Fondy sídlí poblíž starého centra Basileje v moderní a velice nenápadné kancelářské budově. Vnitřek je luxusní, ale ne zbytečně okázalý. Setkání se konalo v malé místnosti za přítomnosti pěti členů správní rady, včetně prezidenta Johna D. Goldsmitha, viceprezidenta Daniela Fürsta a sekretáře Yvese Kugelmanna. Přes hodinu si bodře a přátelsky povídali a kolem stolu kolovaly sendviče. Každý se krátce představil a potom se Thijs, Pieter a Vince rozhovořili o svých plánech na bádání a o motivaci, které je k projektu vede. Vince si pamatuje, že Goldsmith se tvářil poněkud skepticky. Zeptal se, proč zahájili vyšetřování, a zda mají nějakou novou informaci, jež je k tomu přivedla.

Vince objasnil, že mají v úmyslu přezkoumat již známé informace, protože doufají, že se jim v nich podaří najít nová vodítka. Předchozí vyšetřování měla příliš úzký záběr. Nové metody a technologie by mohly přinést čerstvý náhled. Poté se členové správní rady začali tvářit méně skepticky. Panovala natolik přátelská a příjemná atmosféra, že se ve Vinceovi probudila naděje, že správní rada přislíbí spolupráci. Optimismus vzal za své v okamžiku, kdy se Yves Kugelmann zeptal, jestli už mají pro projekt název.

Thijs odpověděl, že pracovní titul zní: Deník nevyřešeného případu: Anne Franková. V místnosti se rázem rozhostilo zlověstné ticho. Jako první promluvil Kugelmann. Prohlásil, že opravdu nemůžou souhlasit. Proč zneužívat pro tenhle výzkum jméno Anne Frankové? Uvědomují si, že jméno Anne Franková je chráněné a Fond AF vlastní ochranná práva? Fond AF jim nedovolil použít její jméno. A není vrcholně neetické, snažit se na té nebohé dívce obohatit? Zrada se koneckonců netýkala jen Anne, ale všech osmi lidí ukrytých v přístavku… a z Nizozemska bylo odvezeno 107 000 Židů, kteří se nejmenovali Anne Franková. Proč si vůbec dělá Nizozemsko nárok na Anne? V první řadě byla německá dívka a židovská dívka, ne nizozemská! Právě proto podporují Dům Anne Frankové ve Frankfurtu. Právě proto je pro ně nepochopitelné, že vůbec existuje Dům Anne Frankové v Amsterdamu.

Vinceovi, Thijsovi a Pieterovi to vyrazilo dech. Nejvíc pobouřený byl Pieter. Fond AF je obviňuje, že se snaží vydělat na jménu Anne Frankové? Ten samý Fond AF, který vlastní práva na jednu z nejprodávanějších a nejvýnosnějších knih všech dob? Anne že je v první řadě německá dívka? Nebyla bez státní příslušnosti a víceméně vyhnána ze své země režimem, který se na ni díval jako na „Untermensch“? Nenapsala svůj deník v nizozemštině? Kdyby Anne přežila válku, možná by si ještě rozmyslela, jestli se chce stát Nizozemkou, ale zcela jasně to měla v úmyslu.

Kugelmann pravil, že by byli možná ochotni k podpoře a spolupráci, ale pouze v případě, že tým Cold Case nepoužije jméno Anne Franková. Tým by mohl dokonce kooperovat s výzkumnou skupinou, kterou už financují. Atmosféra sice citelně ochladla, ale všichni se stále chovali zdvořile. Thijs dal najevo, že tahle podmínka jim nepřipadá jako nejlepší základ budoucí spolupráce a musejí si to ještě rozmyslet.

A potom pronesl Kugelmann slova, která utkvěla Thijsovi, Vinceovi a Pieterovi v hlavě. Prohlásil, že bez pomoci Fondů Anne Frankové se týmu nepodaří případ nikdy vyřešit, a naznačil tím, že fondy vlastní cosi, co je klíčem k objasnění celé záhady. Pokud něco skutečně měli, tak nejspíš ve svých archivech, ale nebylo jasné, na jaký konkrétní důkaz Kugelmann naráží. Když Thijs, Vince a Pieter odcházeli, vzal si Vince stranou Goldsmith a řekl: „Otto lhal Wiesenthalovi o totožnosti Silberbauera. Proč si myslíte, že to udělal?“ Vince odpověděl, že zatím neví, ale udělá všechno proto, aby na to přišel. To bylo poprvé, co tým Cold Case pochopil, že Otto Frank skrýval tajemství.

O týden později měl Thijs krátký telefonický hovor s členem správní rady, který se ho zeptal, jestli změnili názor na použití jména Anne Frankové pro vyšetřování, knihu nebo film. Thijs odpověděl, že nezměnili, a člen rady mu oznámil, že v tom případě nemá Fond AF zájem na spolupráci. Později, když bylo vyšetřování v plném proudu, poslal Thijs Fondu AF dopis a pozval v něm správní radu na návštěvu sídla týmu, což bylo zdvořile odmítnuto. Vince také oficiálně požádal o přístup do archivu Fondu AF dopisem, na nějž se mu dostalo po dvou měsících odpovědi s formální žádostí, aby doplnil podrobnosti. Vince poskytl požadované informace, ale následovalo mlčení.

A tak se týmu Cold Case dostalo lekce číslo jedna: subjekty, které se věnují odkazu Anne Frankové, jsou ještě záhadnější a zapeklitější, než se pokusil předvést na svém spletitém náčrtku Jan. A to tým ještě netušil, že se všechno ještě daleko, daleko víc zkomplikuje.** 

* Nyní ve vedení Ottových synovců a neteří, včetně Buddyho a Stephena Eliasových (synů Ottovy sestry Leni).

** Později se ukázalo, že nám Fond AF neudělí povolení k citování z dopisů Otty Franka, i když dopisy, které jsme vybrali, byly uveřejněny v jiných knihách. Hluboce litujeme, že jsme nemohli ve své knize použít Ottův výmluvný hlas razící toleranci, mír a spravedlnost.

[1]  Tým Cold Case (dále TCC). Rozhovor s Janem van Kootenem, 4. března 2016.

[2]  Výbor se jmenuje Nationaal 4 en 5 mei.

[3]  Gerrit Bolkestein. Vysílání na Radio Oranje, 28. března 1944.

5

„Uvidíme, co ten člověk dokáže!“

Otto Frank se narodil v roce 1889 ve Frankfurtu. Z matčiny strany vedly kořeny jeho předků v Německu až do šestnáctého století. Bojoval v první světové válce, protože uposlechl výzvu „Vlastenečtí Židé, bojujte za svou zemi“, a povýšili ho na poručíka za statečnost při vedení průzkumných misí. Byl v zákopech v bitvě na Sommě, při níž zahynul milion a půl lidí. Poznal ve válce osamění, izolaci a strach. Patrně právě proto napsal v roce 1917 své sestře, že v lidském životě musí mít přednost láska a rodina.[1]

Ti, kteří Ottu Franka znali, mluvili o veselém muži se smyslem pro humor, jenž byl plný života a energie, ale také uzavřený. Své názory si nechával pro sebe. Se svou židovskou manželkou se seznámil v Německu a tam se také narodily jeho dvě dcery. Nebyl nábožensky založený. Jeho vztah k Německu byl stejně silný jako jeho vztah k židovskému odkazu.

Krátce po porážce Německa v roce 1918 padla veškerá vina za potupu národa na Židy. Rozhněvané davy na ně útočily v ulicích Berlína a vinily je z nedostatku potravin, inflace a války, kterou rozpoutalo právě Německo. V roce 1924 začal psát mladý muž ve vězení knihu Mein Kampf. Vykřikoval:

Odhalení židovského viru je jedna z největších revolucí, jež se kdy odehrály na zemi… Pokud se Židovi podaří za pomoci svého marxistického přesvědčení zvítězit nad ostatními lidmi na světě, bude jeho koruna pohřebním věncem lidstva a naše planeta se bude stejně jako před tisíci lety pohybovat éterem bez lidských bytostí… tím, že se bráním před Židy, bojuji za dílo Boží.[2]

Zastánci podobných konspiračních teorií plných superlativů vždycky vyhrožují, že je v sázce existence lidstva. A vždycky v nich vystupuje nepřítel, v tomto případě bolševický Žid. A ona konspirační teorie zabrala.

Jakmile byl Hitler v roce 1933 jmenován kancléřem, začalo pronásledování Židů. Celý proces byl překvapivě byrokratický, systematický a záludný. V březnu 1933 zřídilo SS Dachau jako tábor pro politické vězně a v roce 1938 ho přeměnili na první koncentrační tábor druhé světové války. Rozsáhlá propaganda šířila teorie o rasové hygieně, které tvrdily, že Židé jsou geneticky závadní. Brzy následovalo propouštění Židů z práce a zabavování židovského majetku.

Pro Ottu Franka bylo rozhodujícím okamžikem nařízení o separaci židovských a nežidovských dětí na školách, které vedlo k tomu, že jeho starší dcera Margot musela sedět oddělená od nežidovských spolužáků. Prohlásil, že nebude vychovávat své dcery „jako koně s klapkami na očích“, v neznalosti o sociálním prostředí mimo svou malou skupinu.[3] Chtěl, aby jeho dcery byly součástí světa, ne izolované jako méněcenné osoby, jako vyhnankyně, stejně jako si přál, aby byla jeho vlast součástí světa, ne odříznutá absurdní teorií o árijské nadřazenosti.

Ottu Frankovi bylo čtyřiačtyřicet a byl skrz naskrz Němec – přátelé se smáli jeho pruskému sebeovládání –, byl však také prozíravý. V lednu 1933 obědval s manželkou s jejich německými přáteli, když se ozvalo v rádiu oznámení, že Hitler vyhrál volby. Vyděšeně se na sebe s Edith podívali, zatímco přátelé poznamenali: „Uvidíme, co ten člověk dokáže!“[4] Přátelé považovali Hitlera za silnou osobnost, která zavede v zemi pořádek a dovede ji po strašlivé hospodářské krizi opět k rozkvětu. Domnívali se, že překousnou jeho „výstřednosti“.

Otto a Edith tu noc probírali, jak uniknout z Německa. Otto už nějaký čas sledoval nárůst nacionalismu a věděl, jak může být nebezpečný. Ptal se sám sebe, jak by živil svou rodinu, protože útěk by znamenal, že se bude muset všeho vzdát. Kam by mohli jít? Hodně členů jeho rozvětvené rodiny už Německo opustilo. Jeho starší bratr Herbert uprchl v roce 1932 do Paříže, kde se jeho bratranec Jean-Michel Frank prosadil jako talentovaný návrhář spolupracující s umělci velikosti Salvadora Dalího. Ottův mladší bratr Robert emigroval s manželkou Lottie v létě 1933 do Anglie a otevřel tam v St. James Street v Londýně v suterénní galerii obchod s uměním. Ottova sestra Helene, zvaná Leni, žila s manželem Erichem Eliasem v Basileji ve Švýcarsku, kde se Erich stal zakládajícím členem Opekty, pobočky frankfurtské společnosti Pomosin Werke vyrábějící pektin, želírovací činidlo pro výrobu ovocných džemů. Ottova matka Alice Franková emigrovala v roce 1933 do Basileje za dcerou.

Otto vyřadil z nabídky zemí Anglii a Ameriku. Říkal si, že neumí dostatečně dobře anglicky. Jak by vydělával na živobytí? Věděl, že sourozenci by pro něj udělali, co by bylo v jejich silách, ale sami se potýkali s obtížemi a nechtěl jim zůstat viset na krku. Uvažoval, že by mohla vyjít Francie. Ale pak mu napsal švagr Erich, že jeho společnost chce expandovat na mezinárodní trh, a požádal Ottu, aby otevřel v Amsterdamu pobočku Opekty.

Otto žil v Amsterdamu v roce 1923, kdy zakládal filiálku otcovy banky Michael Frank & synové. Projekt se bohužel během roku zhroutil, protože rodinu postihl bankrot, a Otto se musel vrátit do Německa. Amsterdam měl však rád a Nizozemci byli vyhlášení svou snášenlivostí. Copak nezůstali v první světové válce neutrální? Otto Frank se stal na počátku srpna 1933 uprchlíkem. Zabalil svou vlast do kufru společně s botami a opustil s manželkou a dcerami navždycky Německo.

Štěstí nestálo na Ottově straně. Když člověk mluví o osudu, zní to, jako by věřil ve vnější nebo vyšší moc, která všechno řídí. Ottu a jeho rodinu vyslala tímto směrem spíš náhoda a skutečnost, že přišel postupně o možnost řídit svůj život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo zradil Anne Frankovou?.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.