Katy Evansová

Chci tě zpátky!

Překlad: Horác Vrchlický

Milá čtenářko,

setkáváme se poprvé v novém roce a nikdo z nás neví, co nám přinese. Samozřejmě si všichni přejeme pevné zdraví, štěstí a pohodu pro co nejvíce lidí, především však pro své blízké a pro sebe. Jednu malou jistotu ale snad můžeme společně mít. I v tomto roce budou nadále vycházet mé příběhy, které jsou věnovány romantice, lásce a i hledání a nalézání štěstí v souznění dvou duší…

Mužští hrdinové lednových povídek o podobných svých touhách a potřebách vlastně nic netuší. Jejich cesta k poznání vlastních tužeb leckdy není ani příjemná, ani jednoduchá, ale výsledek stojí za to. Přesvědčte se o tom sama!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Big Shot

První vydání:

Harlequin Books, 2019

Překlad:

Horác Vrchlický

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2019 by Katy Evans

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5692-6 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5693-3 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5694-0 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

India

Následující tři věci mi vážně otravují život. První z nich je brzké probouzení. Jsem nenapravitelné ranní ptáče, což znamená, že se pravidelně budím v pět hodin ráno a už neusnu, i když se o to usilovně snažím. V duchu se modlím za ještě aspoň jednu hodinu spánku, ale mé modlitby nejsou nikdy vyslyšeny. Co je obzvlášť k vzteku, že se probouzím v pět ráno dokonce i o víkendech.

Tím přicházím k druhé věci, která mi otravuje život. Je to skutečnost, že existují lidé, kteří ráno spokojeně spí a probouzejí se čerství, odpočinutí a usměvaví. Jedna taková osoba se mnou bydlí ve stejném bytě. Moje spolubydlící Montana přichází do kuchyně v osm hodin ráno se svěží barvou na tvářích, zatímco já jsem už tři hodiny vzhůru. No nepřipadá vám to k vzteku? Mám Montanu ráda, dokonce moc ráda, ale tohle mě zkrátka štve. Kdyby si chtěla ukrojit ze svého spánku aspoň půl hodinku a dát ji mně, brala bych ji všemi deseti.

Třetí věc, která mi dokáže pořádně hnout žlučí, je vůbec ze všeho nejotravnější. Vlastně to není věc. Je to můj šéf.

Nesnáším svého šéfa.

Svého arogantního, nafoukaného a náročného šéfa.

Toho povýšeného bastarda s egem tak obrovským, že by mohlo snadno zastínit i slunce.

Znáte ty lidi, kteří vám nikdy nepodrží výtah, i když vás jasně vidí k němu přicházet? Místo toho, aby vteřinu počkali, opakovaně mačkají tlačítko určené k zavírání dveří, jenom aby s vámi nemuseli být chvilku v jedné kabince. Je jim jedno, že spěcháte na důležitou schůzku. Zavřou vám dveře výtahu těsně před nosem a vy si poraďte, jak umíte.

Přesně tohle je můj šéf.

Sobecký bastard.

Teď je několik minut po páté ráno.

Protože po probuzení už nikdy neusnu, obvykle nezůstávám v posteli. Vstávám a u ranní kávy se věnuju tomu, co mě drží na nohou. Plním si svůj sen, nebo se o to alespoň snažím. Dobře, nebudu vás déle napínat a prozradím vám to rovnou. Píšu román.

Psaní je moje vášeň. Vždycky to tak bylo. Odmalička toužím být spisovatelkou. Tohle je můj první rozpracovaný román a já tajně doufám, že až ho dopíšu a rozešlu pár vydavatelstvím, alespoň jedno se mi ozve s tím, že se jim moje dílo líbí a chtějí mi ho vydat.

Vím, je to jenom sen, který se nemusí splnit. Šance, že mi někdo vydá hned můj první román, je podle statistik velmi malá. Důležité je však nevzdat se a psát dál, i kdyby to mělo být jenom do vlastního blogu nebo do časopisů. Spousta spisovatelů začínala na těch nejnižších pozicích v regionálních časopisech a postupně se vypracovala až k vlastní knize. Proto jsem také asi před půl rokem poslala životopis několika plátkům s ukázkou vlastní práce a dotazem, jestli by se u nich nenašlo místo pro začínající redaktorku.

Zatím mi nikdo neodpověděl.

Já se ale nevzdávám.

Čtvrt na šest. Vážně bych měla vstát, jinak s románem nepokročím ani o pár řádků. Jenomže mně se tak strašně nechce! Vstát z postele znamená přiblížit se chvíli, kdy vejdu do budovy společnosti Walker Industries, vyjedu výtahem nahoru a zamířím do své ze všech stran prosklené kanceláře, z níž mám přímý výhled na svého šéfa, arogantního bastarda Williama Walkera.

Jsem jeho asistentka.

Spousta mladých žen by si nejspíš mnula ruce, kdyby mohla být na mém místě. Mně se ale dělá špatně jenom z pomyšlení, že budu muset v jeho přítomnosti strávit den. A pak další a další…

William Walker je sice jeden z nejbohatších mužů v Chicagu, platí mě nadprůměrně a nemůžu mu upřít, že je skutečně velmi hezký a má ty nejmodřejší oči, jaké jsem viděla, ovšem pracovat pro něj není žádná procházka růžovým sadem.

Je to peklo.

Nevzpomínám si, že by se na mě někdy usmál nebo že by mě za něco pochválil, a to se v práci nezastavím. Všechno chce mít perfektní a já svoji práci dělám více než dobře, takže bych si nějaké slovo pochvaly zasloužila. Pro něj je dobře odvedená práce samozřejmostí. Za tu se nechválí. Ani ten nejtěžší úkol mu nestojí za jediné slůvko uznání.

Jeho modré oči jsou jako led.

Kdybych dostala jinou příležitost, už dávno bych od něj odešla. Zatím jsem ale pořád jeho asistentka, a to znamená, že budu muset zatnout zuby, vstát a jít do práce.

Anebo že bych…

Co kdybych se na něco vymluvila a zůstala doma?

Mám mu zavolat, že jsem nemocná?

Mohla bych si namalovat na čelo modřinu, poslat mu fotku a říct, že jsem spadla a příšerně mě bolí hlava.

A co takhle mu poslat mail, že můj pes nesnědl pouze důležité pracovní dokumenty, ale rovnou mě?

Až na to, že nemám psa. A také už nejsem na vysoké škole, kde jsme s ostatními studenty trávili večery vymýšlením těch nejbizarnějších výmluv, abychom se vyhnuli zkoušce nebo abychom získali víc času na odevzdání důležité seminární práce.

William Walker by mi beztak žádnou výmluvu neuvěřil. Je tvrdý a neústupný. I kdybych byla na smrtelné posteli, trval by na tom, abych přišla do práce a odvedla perfektní výkon. Pokud bych odmítla, na hodinu by mě vyhodil.

Což by vlastně nemuselo být vůbec špatné. Kdyby mě vyhodil, nebudila bych se každé ráno kromě víkendu se sevřeným žaludkem.

Jo, platí mi dobře, ale jak říká Montana: peníze nejsou všechno, zlato.

Kolik máme hodin? Půl šesté? Musím vstát. Jinak vážně nic nenapíšu. Tak do toho. Než se pustím u kávy do psaní, čeká mě sprcha, pak si musím vyfénovat vlasy, obléknout se do šedého kalhotového kostýmku, což je jakási uniforma Walker Industries, nalíčit se a zkontrolovat aktovku, že v ním mám všechno, co budu v práci potřebovat.

Hotovo. Konečně mám chvíli opravdu jenom pro sebe. Ráno vždycky píšu u kuchyňského stolu, což je moje vůbec nejoblíbenější místo v celém bytě. Obzvlášť, když se Montana pustí do pečení a z trouby se line báječná vůně nějaké z jejích dobrot. Montana miluje pečení a já zase zbožňuju všechno, co přede mě postaví na stůl. Zrovna dnes ráno by mi nějaký malý čokoládový dortík zalitý hustou borůvkovou omáčkou přišel k chuti.

Potřebuju si obalit nervy, abych přežila nespokojené pohledy Williama Walkera. Můj šéf není nikdy s nikým spokojený. Nejspíš ani sám se sebou ne.

Teď na něj ale nebudu myslet. Musím se soustředit na psaní.

Páni, ono se mi to dokonce daří. Ani jsem nečekala, že se dnes dokážu do románu natolik ponořit. Jakmile jsem ale začala, vtáhl mě do sebe a prsty se mi rozlétly po klávesnici notebooku. Nevypila jsem ještě ani půl šálku kávy a román je bohatší o pět set nových slov.

Mám z toho dobrý pocit. Netuším sice, jestli je to, co jsem právě vyplodila, dobré, nebo jestli budu muset později hodně škrtat a opravovat, ale na tom nezáleží. Mám dobrý pocit, že se dokážu soustředit a že mi dnes jde psaní s lehkostí. A jestli budu nakonec předělávat celé odstavce?

Nevadí. Ani v nejmenším. To patří k tvůrčímu procesu. Je to součást psaní, které mám tak ráda. Když zjistím, že by se některé pasáže měly úplně vyškrtnout nebo napsat jinak a lépe, s radostí se vždycky pustím do jejich předělávání. Jak říkám, je to součást práce.

Z Montaniny ložnice slyším zvonění budíku. To znamená, že moje ranní chvíle klidu, chvíle, které patří jenom mně, právě skončily.

Možná to nakonec není vůbec špatné, že jsem ranní ptáče. Kdy bych psala, pokud bych patřila mezi noční sovy nebo sedmispáče, kteří jsou schopni prospat den? Po práci jenom těžko, protože po práci se vracím domů vyčerpaná jak na těle, tak na duchu. Někdy bývám dokonce sklíčená, a jestli mám na něco myšlenky, potom na sklenku vína, nějaký dobrý film nebo spánek. Rozhodně ne na psaní.

William Walker zkrátka umí dát člověku zabrat. To se mu musí nechat.

„Dobré ráno, zlato,“ slyším Montanu.

Nechávám psaní a otáčím se k ní. „Dobré,“ zdravím ji a vracím jí úsměv. „Vyspaná dorůžova, ostatně jako vždycky,“ dodávám, když se dívám na její svěží pleť, které se ještě nedotkl make-up.

Montana ho ostatně vůbec používat nemusí. Má dokonalou pleť s nazlátlým odstínem, které nejvíc sluší, když ji nechá vyniknout v její přirozené kráse. Stačí jí řasenka a lehký dotek rtěnky. Víc nepotřebuje. Kromě toho má tělo bohyně a tu nejlaskavější povahu, jakou si dovedete představit. Je však nemožné na ni žárlit. Na to je příliš milá. A také je to moje nevlastní sestra. Máme stejného otce.

„Šlo ti dneska psaní?“ zajímá se Montana.

Kývnu. „Docela jo. Až mě to samotnou překvapilo. „Jdeš běhat?“ ptám se, když vidím, že si bere z lednice zeleninové smoothie. Montana chodí běhat každé ráno, pokud to jen trochu jde.

„Bohužel to dneska nestihnu. Musím být za chvíli v práci. Máme velkou zakázku.“

Montana pracuje v nejhezčí a nejvoňavnější pekárně v Chicagu. Dokáže upéct snad úplně všechno, včetně nadýchaných bochánků chleba, ale její specialitou je cukrařina. Peče ty nejkrásnější a nejchutnější dorty a zákusky, jaké jsem kdy jedla. Vážně, nepřeháním. Kdybych se někdy měla vdávat, svatební dort mi musí upéct jedině Montana.

„Ale večer si to vynahradím,“ pokračuje moje nevlastní sestra. „Doufám, že se ke mně přidáš, Indie.“

„Já?“ ušklíbnu se. „To těžko. Předpokládám, že budu trčet v práci až do pozdního večera. A až se vrátím domů, určitě nebudu mít na běh ani pomyšlení.“

„Děláš chybu,“ zatváří se Montana významně. Když nakloní hlavu, přepadne jí přes rameno ohon svázaný z hustých, nádherně lesklých černých vlasů.

Pro moji nevlastní sestru je běh a vůbec pohyb stejně důležitý jako dýchání. Než se stala cukrářkou, pracovala jako osobní trenérka a ještě předtím pomáhala v tanečním studiu své matky. Na rozdíl ode mě ji všechny práce, které kdy dělala, bavily.

„Půjdu s tebou běhat o víkendu,“ odpovím na její poznámku. „Slibuju.“

Montana se na mě dlouze zadívá. „Tak jsem to nemyslela, Indie. Děláš chybu, že tam zůstáváš.“

Mluví o mojí práci. Tuhle debatu nevedeme poprvé.

„Zůstávám tam, protože práci, jakou bych chtěla dělat, jsem zatím nesehnala,“ oponuju.

„Tenhle argument neberu,“ nesouhlasí se mnou Montana. „Možná jsi nesehnala místo svých snů, ale rozhodně nemusíš zůstávat s tím monstrem. V Business Insider o něm tuhle vyšel článek. Víš, jak ho v něm nazvali?“

Zavrtím hlavou.

„Muž z kamene. Což mi přijde ještě mírné označení, když uvážím, jak se k tobě chová a jak tě honí. Na všech fotkách se tváří nepřístupně. Co, nepřístupně, tváří se jako náfuka. Mistr světa amoleta,“ zavtipkuje. „Pověz mi, má to monstrum vůbec smysl pro humor?“

Odfrknu si: „Ani ten nejmenší.“

Montana se pobaveně zasměje. Pak ale zvážní. „Nemusíš s ním zůstávat, zlato. Neměla bys pro něj dál pracovat. Není přece normální, aby ti volal ve tři ráno jako předevčírem. Jsi jeho asistentka, ne služka.“

„William je workoholik,“ bráním ho a ani nevím, proč to vlastně dělám. On si to totiž nezaslouží. A dodávám: „Neví, kdy přestat. Myslí si, že když pracuje on, pracují i všichni ostatní. I když jsou zrovna tři ráno.“

„Což znamená, že je to arogantní sobec,“ zdůrazní Montana.

Já to samozřejmě dávno vím. Moje sestra má pravdu.

„Máš mraky možností, Indie.“

„Zas tolik možností nemám.“

„Jasně že máš,“ trvá na svém. „Co kdybych se zeptala u nás v pekárně? Každou chvíli někoho hledáme. Zrovna teď by se nám další ruce hodily.“

„To nemůžeš myslet vážně, Monty.“

„Proč ne?“

„Protože nejsem schopná udělat ani toast, natož cokoli upéct. Už jsi zapomněla, kvůli čemu se se mnou rozešli všichni moji ex? Já jsem schopná spálit i vodu. Ne, Monty, to vážně nejde. Nadělala bych víc škody než užitku.“

„Fajn, tak se poohlédni po místě asistentky v jiné společnosti.“

„Hm. A jak víš, že by to nebylo jenom šlápnutí z bláta do louže?“ ušklíbnu se.

„Nikdo nemůže být horší než muž z kamene,“ ušklíbne se Montana.

„To není vůbec jisté. Kromě toho, jinde bych neměla tak dobrý plat,“ namítám.

Montana si povzdychne a pronese větu, kterou jsem od ní slyšela… Stokrát? Ne, nejméně tisíckrát. „Peníze nejsou všechno, zlato.“

„Nejsou,“ souhlasím s ní. „Jenomže nájem bez nich nezaplatím.“

„Zas tak vysoký nájem rozhodně nemáme, Indie. Ale dělej, jak myslíš. Jenom mi slib, že si od něj nenecháš líbit žádnou šikanu.“

„On mě nešikanuje,“ zamumlám, ačkoli si nejsem jistá, proč se ho opět zastávám. „Je jenom náročný.“

„Což je pouze eufemismus pro šikanu,“ nebere si Montana servítky.

Podívám se na hodinky a zhrozím se. Naše ranní debata se protáhla a já bych si měla pospíšit. William Walker pozdní příchody netoleruje. Oznámil mi to ten samý den, kdy se mnou vedl přijímací pohovor.

Pozdní příchody nestrpím, slečno Crowleyová. Jestli máte potíže s dochvilností, řekněte to rovnou, protože pak byste pro mě rozhodně nemohla pracovat.

„Musím letět, Monty,“ zvedám se od stolu. „Mám nejvyšší čas.“

„Také už půjdu. Uvidíme se večer?“

„Jasně,“ usměju se a ode dveří nevlastní sestře zamávám. „Měj se.“

Montana mi pošle vzdušný polibek. „Ty také.“

A pak už dávám notebook do pracovní aktovky a vydávám se do práce, ze které se mi dělá špatně od žaludku.

Ano. Samozřejmě že ano. Montana má pochopitelně pravdu. Neměla bych se nechat šikanovat. Neměla bych masochisticky zůstávat na místě, které z duše nenávidím. Ovšemže bych neměla.

Měla bych odejít. Už včera bylo pozdě. Anebo bych se mu měla alespoň vzepřít.

Chcete slyšet něco vtipného?

Ve skutečnosti to sice neplatí, ale v myšlenkách jsem učiněný rebel. Každý den ve volných chvílích spřádám plány, jaké všechny zlomyslnosti bych mohla provést muži, jehož není možné potěšit. Tomu monstru, jak o něm říká Montana. Muži z kamene. Například bych mu mohla nasypat do kávy sůl. Nebo bych mu mohla naschvál zaměnit soubory před důležitou obchodní schůzkou, aby se před obchodními partnery znemožnil. Mohla bych mu dát tajně na židli lepidlo. Nebo bych…

No jo, dobře, vím, co si teď asi myslíte. Že to všechno jsou beznadějně dětinské nápady, které by byly hloupé i na základní škole. Natož v mém dospělém věku. Tak fajn, máte pravdu. Na svoji obranu bych ráda podotkla, že žádný z nich jsem nikdy nezrealizovala. Perfekcionalistka ve mně by to nedovolila. Svoji práci dělám na výbornou. To si pište, že jo! O nějakém rebelantském kousku můžu jen fantazírovat, ale jinak jsem spolehlivá.

Nudná jako myš.

Vstupuju do výtahu. Je mi stále hůř. Vzpomínám si, jak jsem byla nadšená, když jsem práci asistentky Williama Walkera dostala. Připadala jsem si tak důležitá. A teď?

Teď bych snad raději uklízela toalety. Montana má pravdu. Všechno je lepší než pracovat pro muže z kamene. Podle mé matky je to osamělý vlk, což matka myslí jako velký kompliment. Podle mě je to jen jiný výraz pro kreténa bez přátel.

Ten chlap opravdu nemá žádné skutečné přátele. Jenom hromady obchodních partnerů a známých. Pracuju pro něj dost dlouho, takže o tom něco vím. Domlouvám mu schůzky, mám na starosti jeho harmonogram, a už dávno jsem zjistila, že nevede žádný osobní život. Williama Walkera zajímá jen práce, práce a zase práce.

Mířím do své kanceláře, do té strašné skleněné kostky, do které je ze všech stran vidět. On vidí na mě a já na něj. Bohužel…

Není u sebe. Překvapuje mě, že ještě nedorazil. Málokdy se stává, aby přišel později než já, a já nikdy nechodím pozdě. Že bych měla dneska čas vypít si v klidu svoji druhou kávu?

Tak ne, smůla, zrovna přichází. A jde rovnou ke mně. Panebože, budu asi zvracet. Už se mi zase zvedá žaludek a začíná mi třeštit hlava.

Vráží mi do rukou nějaké papíry a cestou ke své kanceláři mi sděluje instrukce.

„Dejte do pořádku tyhle dokumenty. Hned. Do té doby za mnou s ničím jiným nechoďte.“

Nesnáším ho. Bože, nemůžu ho vystát!

DRUHÁ KAPITOLA

William

Některé věci se prostě nemění. Chcete vědět, jaké? Tak například způsob, jakým mluvím a jednám s ostatními lidmi. Obzvláště se svými podřízenými. Což jsou vlastně všichni, protože já žádné nadřízené nemám.

Jednám s nimi stroze. Úsečně. A často také velmi tvrdě, i když k tomu nemám zrovna důvod. Vím to o sobě, ale nedokážu to změnit. Anebo to nechci změnit? I to je možné. Vlastně je to docela pravděpodobné. Výsledkem je, že dělám pořád tytéž chyby a pokaždé si je uvědomím o vteřinu později, než bych měl. Jako třeba právě před chvílí, kdy jsem byl hrubý na svoji asistentku.

Na slečnu Crowleyovou.

Předně jsem ji vůbec nepozdravil. Pak jsem jí vrazil do ruky papíry s tím, že na nich musí okamžitě začít pracovat. V tu chvíli už jsem věděl, že jsem na ni tvrdý, a samozřejmě jsem se měl omluvit. Jenomže jsem to neudělal. To byla třetí chyba za sebou.

Vím, že je to ode mě neodpustitelné. Ale vím i to, že to nechám plavat. Vždycky to nechám plavat, protože to nejspíš ani jinak neumím.

Koneckonců, ode mě nikdo žádnou omluvu nečeká.

Tohle jsem já.

Tak už to zkrátka je.

Zachoval jsem se tak, jako to dělám vždycky, proto se slečna Crowleyová ani nezatvářila překvapeně nebo dotčeně. Naopak by ji nejspíš vyvedlo z rovnováhy, kdybych ji poprosil nebo se teď přišel omluvit. Všichni, kteří pro mě pracují, jsou na moje chování zvyklí. Nereptají a nestěžují si. Nikoho mé způsoby nešokují.

Staly se totiž normou.

Přesně tak to je. Nejsem na to zrovna pyšný, ale proč bych se měl se svými zaměstnanci bratříčkovat? Potřebuju, aby byli výkonní. Je to i pro jejich dobro. Když bude moje firma prosperovat, oni dostanou lepší plat. Účel světí prostředky. Nějak tak se to říká, nebo ne?

Takže místo omluvy jdu do své kanceláře a zavírám za sebou dveře. Nemám totiž dneska moc dobrou náladu. Vlastně mám náladu pod psa, a to je slabé přirovnání. Chci být sám, než nastane každodenní honička.

Sám… Ušklíbnu se, zatímco si sedám k pracovnímu stolu. Těžko můžu být doopravdy sám v téhle prosklené hrůze, do které se může každý podívat. Celá budova je jen samé sklo a ocel. Jistě, na první pohled je to velmi působivé, o což mému otci také šlo. To on navrhl, aby budova společnosti vypadala takhle, zatímco já jsem v té době budoval Walker Industries od základů a neměl jsem čas zabývat se podružnostmi.

Prosklené kanceláře podpoří zdravé pracovní prostředí, prohlásil můj otec.

Dodal, že se pro své zaměstnance stanu přístupnějším, když na mě během pracovní doby uvidí. Prý je budu inspirovat k vyšším výkonům. Jinými slovy, nebudou se moci flákat, protože stejně jako oni uvidí na mě, já uvidím zase na ně. Jednoduché jako facka.

A výsledek?

Tristní, abych tak řekl.

Výsledkem je, že si připadám jako v obrovském akváriu. Žralok mezi rybami.

Přesně takhle mě moji zaměstnanci vidí. Jako monstrum. Jako nelítostného žraloka, který se neváhá zakousnout do kohokoli, kdo nepracuje tak, jak si představuju. Nebo kdo se odváží dát najevo byť jenom špetku nespokojenosti s mými vysokými nároky.

Ovšemže mám vysoké nároky! Kdybych neměl, nikdy bych z Walker Industries nevytvořil tak úspěšnou společnost. Musím být na ostatní tvrdý. Ale ještě mnohem tvrdší jsem přinejmenším několik posledních let na sebe. Vlastně jsem byl takový vždycky. Neměl jsem na vybranou, protože můj otec mě nutil k těm nejvyšším výkonům.

Ano, nutil. Nikoli povzbuzoval.

A já se teď chovám stejně jako on. Nutím svoje zaměstnance, aby ze sebe vydávali maximum. A jak jsem řekl, oni to dělají bez reptání. Neodmlouvají, protože vědí, co by následovalo. Jedno pokárání a hned potom vyhazov. Nemám čas se s nikým mazlit. Na každé místo ve Walker Industries čeká dlouhá řada zájemců, chtivých chopit svoji příležitost za pačesy. Protože práce v mojí společnosti je skvělá příležitost, i když si o mně šuškají, že jsem žralok nebo dokonce idiot bez srdce.

Muž z kamene. Tak o mně nedávno psali v jednom hloupém článku. Na druhé straně, každá reklama je dobrá. I ta negativní. Je mi jedno, co se o mně píše a říká. Člověk se beztak nezavděčí každému. Pokud jde o mě, nikomu se zavděčovat nehodlám.

Už dávno jsem si zvykl být predátorem. Svým způsobem je to jednodušší, než kdybych se snažil být s každým zadobře. Aspoň se mě nikdo nesnaží opít rohlíkem. Všichni vědí, že se nenechám, a dávají si pozor.

Včetně Indie Crowleyové.

Protože je mojí asistentkou, mám ji ze své kanceláře jako na dlani. Stejně jako všichni ostatní i ona vždycky udělá, co po ní žádám. Je precizní, spolehlivá, absolutně dochvilná a ve všem má perfektní pořádek. Nikdy neodmlouvá. Ani v tom se neliší od mých ostatních zaměstnanců. Splní všechny moje požadavky do puntíku s kamenným výrazem ve tváři, bez jediného úšklebku nebo sarkastické poznámky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chci tě zpátky!.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.