Cathy Williamsová

Sbohem, Argentino!

Překlad: Kateřina Hamplová

Milá čtenářko,

nevím, jak to vnímáte Vy, ale pro mě je ten okamžik, kdy zase jednou skončí zima a vystřídá ji „kalendářní“ jaro, chvíle, kdy si pokaždé zhluboka oddechnu. Já vím, že ještě můžou přijít plískanice a sněhové přeháňky, že to bude trvat ještě dlouho, než se vyloupneme ze zimního oblečení, ale je v tom naděje. A letos, v době, kdy tohle píšu, o to větší, že právě před rokem se to hodně pokazilo.

Doufám tedy, že ten rok jste Vy i Vaši nejbližší přečkali bez úhony, že začínáte nabírat sílu, že máte možnost hledět s důvěrou k týdnům a měsícům, jež máme před sebou. Že máte chuť se radovat a těšit se ze života.

Snad Vám v tom aspoň trochu pomohou knížky, s nimiž za Vámi opět přicházím. A snad se mně podařilo vybrat takové texty, z nichž se ta radost ze života, radost z lásky přelije i na Vás!

Užijte si jara, užijte si naděje, užijte si lásky!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Shock Marriage for the Powerful Spaniard

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Kateřina Hamplová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Cathy Williams

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5716-9 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5717-6 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5718-3 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Ale i tak jsem rád, žes přišel, Rafaeli. Nebyl jsem si jistý, jestli budeš mít čas, vzhledem k tomu projektu, na kterém pracuješ. Jsou toho plné noviny. Je milé, že sis přesto našel chvilku na umírajícího starce.“

Rafael pozvedl obočí a významně se na svého kmotra podíval.

David Dunmore možná vypadal jako ztělesnění laskavosti, s těmi svými kulatými brejličkami a bílými vlasy se dost podobal Santa Clausovi, ale Rafael dobře věděl, že za tou dobromyslnou maskou bije srdce nesmlouvavého bojovníka, který nemá nic proti drobnému citovému vydírání.

Také mu bylo jasné, že by ho sem jeho kmotr nevolal, kdyby to nebylo naléhavé.

Rafael se uvolněně opřel do opěradla se skleničkou v ruce a v duchu se připravil na dlouhý proslov.

Už tu nějakou dobu nebyl. Minimálně několik měsíců, od chvíle, kdy starý pán zůstal upoutaný na lůžko a byl odkázaný na pobyt mezi čtyřmi stěnami. Obvykle se totiž setkávali v tradičním klubu pro džentlmeny, jehož byl David členem, a kde, jak sám rád říkal, může chlap v klidu poslouchat jen vlastní myšlenky nad skleničkou kvalitní whisky a talířem jídla, k němuž se nějaká kuchařská celebrita ani nepřiblížila.

„Dušená kapusta a dušené hovězí zapečené s bramborovou kaší? Kdo o to stojí?“ zabručel obvykle Rafael ze zvyku, ale oběma jim ve vztahu plném vzájemné úcty a náklonnosti bylo dobře.

Rafael už téměř zapomněl, jak nádherný ten dům v Belgravii je, s tou velkorysou elegancí a spoustou drahých detailů, které odkazovaly na dobu, kdy minimalismus ještě nepřišel do módy. Krásnou parketovou podlahu pokrývaly měkké perské koberce a místnosti byly plné artefaktů ze zahraničních cest spolu s uměleckými kousky nevyčíslitelné hodnoty a vkusnými sochařskými díly.

„Myslel jsem, že už sis přestal hrát na umírajícího starce,“ poznamenal lehkým tónem. „Poté co ti tvůj lékař potvrdil, že už je všechno v pořádku a jsi zdravý jako rybička.“

„Co ti doktoři vědí…“

„Hodně, vzhledem k tomu, že strávili celé roky léčením lidí. A Hillman je náhodou ve svém oboru jednička, zvlášť když přijde na zadrhávající se srdce, takže když on ti řekne, že je všechno v pořádku, hrát si na umírajícího už není na místě.“

„No, na první pohled možná vypadám, že už jsem z nejhoršího venku, ale nemáš ani ponětí, v jakém stresu posledních pár měsíců jsem.“

Rafaelův úsměv povadl. „Freddy? Zase dělá ramena? Dovol mi, abych se o toho zatraceného chlapa postaral.“

„To nejde. Nemáš v mé společnosti žádnou pozici a vyhrožovat mu a posílat ho do horoucích pekel nemá smysl. V současné chvíli může klidně říct, že jsem dostal smrtelnou ránu. Už nemám chuť ani zájem chodit do kanceláře ani zdaleka tak často, jak jsem chodíval, a on… vymýšlí zákeřnosti. Ale víš, jak to je, Rafaeli. Je to můj nevlastní syn, ať už je jaký je, a taky je to díky tomu rozvodu významný akcionář. Nemůžu s tím nic dělat, ale tři moji věrní vysoce postavení manažeři dali výpověď a já mám strach, že se Freddy hodlá pokusit na jejich místa dosadit své lidi. Před pěti lety bych měl energii na to ho trochu víc hlídat, ale…“

Povzdechl si. „Stará garda se chystá k odchodu a dovolí mu, aby je pomalu odstavoval. Ale to teď není důležité, potřebuju s tebou probrat něco úplně jiného.“

Rafael mlčel. Cítil, jak pod povrchem vyřčených slov plyne nějaký spodní proud a přemítal, o co tu vlastně doopravdy jde. Ticho bylo stále delší a pak se David nakonec natáhl a ze staromódního kufříku na stolku z ořechového dřeva vytáhl obálku. Podal ji Rafaelovi a znovu se opřel, spojil si špičky prstů na vystupujícím břiše a se zájmem sledoval svého kmotřence.

„Co to je?“

„Přečti si to.“

Rafael na něj vrhl krátký pohled, aniž by dal najevo, že ho náhle zamrazilo v zátylku v předtuše něčeho nepěkného. Otevřel obálku. Jeden list papíru. Bylo téměř šokující, že byl napsaný rukou, protože v dnešní době snad všichni komunikují mailem. Písmo bylo rázné, nejspíš to psal někdo se silnou vůlí, a také plné kliček, takže to nejspíš psala žena.

Cítil na sobě kmotrův pohled a věděl, že na to bude muset nějak reagovat, ale když si dopis přečetl – dokonce dvakrát, aby si byl jistý, že dobře chápe, co v něm stojí – zjistil Rafael, že nemá slov.

„Vím, že tě to asi trochu překvapí.“

„Trochu překvapí? To je eufemismus století! Kdy ti tahle bomba přistála na klíně a kolik tě to celé bude stát?“

„Ale, ale, nepředbíhej, Rafaeli. V první řadě, je to pravda.“ David si povzdechl a na pár vteřin zavřel oči. Potom se na svého kmotřence podíval. „Marii Suarezovou jsem potkal před více než dvaceti lety, táhlo mi pomalu na padesát. Jí bylo dvacet šest a byla to ta nejkrásnější ženská, kterou jsem kdy viděl. Tenkrát jsem měl po prvním rozvodu.“ Ušklíbl se. „Posílal jsem Fioně pořádné alimenty a můj vztah k opačnému pohlaví byl na bodu mrazu. Maria byla… jako závan svěžího vzduchu.“

„Bezva,“ odtušil Rafael. „Než se začneš lyricky dojímat nad krásou žen a svěžím vzduchem, Davide, tak tě zastavím.“ Měl nutkání ho ochraňovat – asi jako oplátku za časy, kdy muž sedící naproti němu byl pro něj bezpečným přístavem v rozbouřených vlnách jeho života.

„Tahle žena, pokud to tedy vůbec je ona, ti píše, že máš na druhé straně světa dítě. Říká, že to nejspíš brzy zabalí a že ji její svědomí dohnalo ti napsat.“ Nevěřícně mlaskl. „Mám otázku – jak to že ví, kde bydlíš? A pokud to ví, tak určitě taky ví, jak bohatý jsi.“

David se nervózně zavrtěl a střelil po kmotřenci nevlídným pohledem.

„Jak jste se seznámili?“

Dcera, o které nikdo nevěděl? Nejspíš chudá jak kostelní myš… pokud by bylo potřeba jí trochu finančně vypomoci… A to kdo ví, jestli vůbec nějaká dcera existuje a jestli ta záhadná pisatelka vůbec opravdu je ta, za kterou se vydává! Má snad tahle dojemná historka nějaké další mezery?

A pokud jeho kmotr má sklony jí věřit, pak je na Rafaelovi, aby ho před jeho vlastní bláhovostí ochránil. V žádném případě nedovolí, aby nějaká další zlatokopka a její marnotratná dcera upletla na jeho kmotra síť, do které se zamotá. Tedy už se pomalu zamotává, jak se zdá.

„Byl jsem tenkrát v Argentině,“ začal David s dojatým výrazem, ze kterého by Rafael nejradši frustrovaně zaskřípal zuby. „Byl jsem tam na rok, hledal jsem vhodné lokality pro svou vlajkovou loď jihoamerických luxusních hotelů, představoval jsem tam svůj koncept eko hotelů. Tam jsem ji potkal. To ti byla taková kráska! Měla havraní vlasy a povahu tak milou, jak je jen možné. Bezhlavě jsem se do ní zamiloval.“

„Ale zjevně to nemělo happy end,“ vrátil ho Rafael zpět do reality. „Vzhledem k tomu, že ses vrátil do Londýna a brzy poté se oženil s Ingrid. A pak se rozloučil s dalším povážlivým kusem svého jmění, když ses s ní rozvedl – a to nemluvím o těch akciích, které tvému drahém nevlastnímu synovi umožnily snažit se převzít firmu.“ Povzdechl si. „A pořád ještě jsi neodpověděl na mou otázku. Jak tahle ženská, pokud to tedy je ona, ví, kde bydlíš?“

„Mohla si to snadno zjistit přes síť mých hotelů – a nezapomínej na internet, chlapče. Nic takového jako soukromí už dnes neexistuje.“

„A přesto to dopadlo takhle. Na míle daleko kolem žádná kráska s havraními vlasy není ani nikdy nebyla. Tak co se stalo?“

„Odvolali mě kvůli naléhavé rodinné záležitosti. Musel jsem odjet bez upozornění, prakticky uprostřed noci. Moji matku převezli do nemocnice s infarktem. Nechal jsem vzkaz u Antonia, ten byl tenkrát v Argentině moje pravá ruka. Řekl jsem mu, aby jí to vysvětlil… No, když jsem se vrátil, byla pryč. Ukázalo se, že si myslela, že pro mě není dost dobrá, že naše světy jsou si příliš vzdálené, že by mě zdržovala – přestože jsem ani jednou jedinkrát nenaznačil, že by to tak bylo. Zjevně mě nemilovala tak jako já ji. Nebyla připravená tomu dát šanci. Zlomilo mi to srdce, Rafaeli. Zlomilo mi to srdce.“

„Příliš vzdálené světy… hm. A její svět byl…?“

„Pracovala jako pokojská v hotelu, kde jsem bydlel, když jsem dohlížel na stavbu svých hotelů. Byla to láska mého života, Rafaeli, a teď… teď, zčistajasna, dostanu ten dopis, ve kterém se píše, že mám dceru. Moje vlastní krev.“

Rafael neřekl ani slovo. Pokojská? Copak si jeho kmotr vážně myslel, že by mohl spojit svůj život s někým, kdo pracuje jako pokojská? Ne tedy že by pokojská musela být nutně horší než ta hrůza, se kterou se nakonec dal dohromady, švédská amazonka, která ho obrala o všechno, na co dosáhla, tři roky poté, co prošli svatební uličkou. Manželství skončilo kvůli nevěře z její strany. Nejenže odešla s pořádným balíkem hotovosti a třemi domy, ale také dokázala ukořistit pěkný podíl v akciích pro svého nepoužitelného syna. Jeho kmotr pořád ještě platil za ten hloupý omyl při hledání pravé lásky.

„Začínám si vyplňovat mezery,“ pokračoval David a v jeho hlase bylo slyšet vzrůstající vzrušení, teď, když bylo všechno venku. „Myslím, že utekla, prostě se vypařila, ale v určité chvíli se vrátila do rodného města, protože právě tam ta dívka teď je. Pracuje pro nějaký bohatý pár na předměstí.“

Rafael neříkal nic, protože netušil, kam tím vším David míří. Nakonec se s neutrálním výrazem zeptal: „Nechal jsi udělat DNA test?“

Starý muž se naježil. „Čas sedí.“

„Nevěř něčemu jen proto, že tomu chceš věřit.“

„Nebudu k tomu od začátku přistupovat jako by to pravda nebyla, když ještě nemám všechny informace.“

„No dobrá,“ povzdechl si Rafael a projel si vlasy prsty. „Takže už jsi tu ženu kontaktoval? Tu dceru?“

„Maria zemřela, to vím,“ posmutněl David. „Samozřejmě jsem nechal provést obvyklé vyšetřování. Mám dost informací na to, abych mohl svou dceru kontaktovat, a mám dost času na to, abych vymyslel… jak s tím naložit dál.“

„Dlouhý, únavný let do Argentiny?“ Rafael se na svého kmotra podíval. David měl hlavu skloněnou ke straně a jeho mysl si zjevně pohrávala s tou spoustou možností, jež před ním neočekávaně přistály. „Budeš to muset probrat se svým lékařem. Nepotřebuješ žádné další problémy se srdcem.“ Něco se v něm při tom pomyšlení sevřelo, směs strachu a paniky.

„To nebyly jen tak nějaké problémy!“

„Řekni mi, proč jsem tady, Davide,“ pronesl klidně Rafael. „Jen aby ses mi svěřil se svým novým objevem, nebo ještě kvůli něčemu jinému?“

„Já do Argentiny letět nemůžu – ale ty ano, můj drahý chlapče. Ty tam musíš jet.“ Narovnal se, náhle tak vážný, jakého ho snad Rafael ještě neviděl. „Zařídím, aby ti to stálo za to…“

Sofia Suarezová netrpělivě podupávala nohou a zírala ven skrz velkolepou kovanou bránu, která chránila majitele tohoto úžasného pozemku před jakýmkoli pobudou, který by tu chtěl zkusit své štěstí s nataženou dlaní.

V této exkluzivní části předměstí Buenos Aires si bohatí rezidenti vždy dávali velmi záležet na ochraně svého majetku a jen málokdy otevírali bránu někomu, koho neznali osobně.

Měli dost peněz na to, aby se o všechno potřebné starala nějaká najatá síla. Což je přesně ten důvod, proč jsem teď tady, pomyslela si Sofia, klepající nohou ještě rychleji. Čekala totiž, až se objeví ten zahradník, který měl přijet už před hodinou a půl.

James a Elizabeth Waltersovi byli právě i se svými malými dětmi někde na horách.

„Nemám ani potuchy, proč bychom měli přijímat tohohle chlapíka, když nám bohatě stačí, když se tu jednou za týden zastaví zahradnická firma,“ postěžoval si jí James před týdnem, když se objevil ve dveřích jejího pokoje, aniž by se předem ohlásil. „Ale můj šéf mě požádal, abychom ho přijali jako laskavost pro významného přítele z Londýna. Já a Lizzy tu každopádně nebudeme, takže bude na vás, abyste mu ukázala, co je potřeba.“

„Ano, samozřejmě, i když jste říkal, že si budu moct vzít na tu dobu volno,“ pronesla tehdy Sofia poté, co se zhluboka nadechla a počítala do deseti. James a Elizabeth Waltersovi jí velmi, velmi rádi diktovali, kdy přesně si může vzít volno, přestože v její pracovní smlouvě, již podepsali před rokem, přesně stálo, kdy bude pracovat a kdy ne.

Jenže ona tuhle práci potřebovala. Plat byl fantastický a ona tak mohla předem zaplatit celý online kurz účetnictví. Nebyl právě levný a vzhledem k tomu, že zároveň finančně vypomáhala své tetičce, tak nemohla moc protestovat. Když jste zadlužení, nedržíte v ruce zrovna trumfy.

„Měli jsme velké pochopení, když jste musela přerušit práci, abyste navštívila matku v nemocnici,“ odvětil její šéf, aniž by hnul brvou. „Takže asi nejste v pozici, abyste si mohla stěžovat. Budeme pryč čtrnáct dní. Vy se tu budete s odpuštěním šťourat v nose a budete za to velmi dobře placená, takže nechápu, v čem je problém.“

Přejel ji očima způsobem, jenž hraničil se sexuálním obtěžováním. „Ten chlapík tu bude maximálně měsíc. Prý potřebuje peníze na cestování Jižní Amerikou nebo co. Jen bůh ví, proč si tihle týpci prostě nenajdou pořádné zaměstnání jako každý jiný, ale já s tím nic neudělám.“

Narovnal se a zíral na ni o pár dlouhých vteřin déle, než bylo vhodné, a Sofia dělala to, co pokaždé – zaťala zuby a tiše, nehybně upírala oči na podlahu, dokud ho to nepřestalo bavit.

Nakonec jí ještě připomněl tisíc dalších věcí, které má za úkol udělat v době jejich nepřítomnosti, od postarání se o toho zahradníka až po klasické vyleštění stříbrných příborů. Takže šťourat se v nose? To je vtip, ne? Z toho ji rozhodně nikdy nemohl nikdo obviňovat, a určitě ne ve chvíli, kdy má v ruce nekonečný seznam úkolů.

Sálající slunce už pomalu klesalo k nafialovělému obzoru, když zapípání domácího telefonu oznámilo, že zahradník konečně dorazil.

„Máte zpoždění,“ pronesla Sofia ostře a ani se nesnažila se nějak krotit. Ten chlapík mluvil anglicky a ona mu odpovídala stejně. Díky svému nomádskému životu se naučila anglicky plynně a také jí pomáhalo, že její současní zaměstnavatelé odmítali mluvit španělsky. „Už tady na vás čekám dvě hodiny.“

Na displeji sotva rozeznávala jeho postavu. Už aby byl uvnitř a ona se ho mohla zbavit, protože si na večer naplánovala hodiny nad učebnicemi účetnictví. Už tak bylo dost těžké si najít čas na studium, nemusí ještě prosedět vzácný čas připravená u zvonku.

„S kým mluvím?“

„Tady je señorita Suarezová a mám za úkol vám ukázat, kde co je, když jsou Waltersovi pryč.“ Nastala krátká odmlka a Sofia náhle cítila, jak jí vstaly chloupky vzadu na krku, ale pak už cítila jen vzrůstající podráždění. Ten chlap je tu jen minutu a už jí leze na nervy.

„Pustíte mě dovnitř?“

Sofia se naježila. „Budu se vás muset zeptat na pár otázek, kvůli bezpečnosti.“

„Proč?“

„Prosím?“

„Proč?“ zopakoval Rafael.

Sofia se rozhlédla kolem sebe po luxusním, velmi drahém vybavení. „El señor de la casa,“ pronesla sladce, „je poněkud opatrný, co se týče pouštění cizinců do jeho domu. Rád by, aby jeho majetek zůstal na svém místě.“

„El señor,“ zavrčel Rafael, „se nemá čeho bát. Vážně pochybuju, že se v jeho domě vyskytuje byť jen jediná věc, po které bych mohl zatoužit.“ Podržel před kamerou doporučující dopis, který mu před několika dny předal David. Jen stěží ovládal své pobavení při pomyšlení, jak bude jeho vysoce postavený, obávaný kmotřenec tlačit sekačku po trávníku a přijímat rozkazy od někoho, koho ani nezná. „Podívejte se pozorně a určitě uvidíte, že jsem přesně ten, kdo tvrdím, že jsem. Jmenuju se Rafael a jsem tu, abych se pár týdnů staral o señorovu zahradu. Buďte v klidu, já rozhodně neuteču se sekačkou a zahradnickými nůžkami.“

„Vy jste Španěl?“

„Už to tak vypadá. A teď otevřete tu bránu. Jsem na cestě už celé hodiny. Byla to hrozná cesta. Je mi horko, jsem utahaný a nejsem připravený strávit dalších půl hodiny postáváním před branou a odpovídáním na zbytečné otázky.“

Sofia jen nemohla uvěřit svým uším. Na chviličku si dokonce i přála, aby tu byl James i se svou nafoukanou paničkou, aby si tenhle arogantní chlápek mohl otevírat pusu na ně.

Ale nebyli tu, protože si právě užívají někde na svahu. Ne, je tady ona, pracující jako vždycky přesčas. Zmáčkla tlačítko, otevřela mu bránu a čekala, dokud neuslyšela ostré zazvonění zvonku u dveří, okamžitě následované bušením kovového klepadla se lví hlavou, jako by ten chlap venku nemohl prostě počkat těch pár vteřin, než ona dojde ke dveřím.

Vyrazila tam a prudce dveře otevřela. Dovnitř se nahrnula vůně trávy a stromů a uklidňující koncert cikád. Sofia, připravená na cizince spustit, zůstala stát jako opařená.

Tedy jen na chviličku. Jen nedokázala hned reagovat, když spatřila muže, jenž se nad ní tyčil s rukou zdviženou, jako by se právě chystal znovu zabouchat.

Byl neuvěřitelně přitažlivý. Sofia až přestala na chvilku dýchat. Oči se jí rozšířily a ona okamžitě přešla do sebeobranného módu – o krok ustoupila, ruce si založila na hrudi – ačkoli tentokrát, na rozdíl od chvil, kdy na ni upřel svůj lascivní pohled její šéf, to bylo z úplně jiného důvodu.

Tentokrát to bylo proto, že ji šokoval náhlý nával erotického dusna.

Jediné, po čem toužila, bylo stát tam a zírat na něj. Jeho černé vlasy byly o něco delší, než by se hodilo, a sčesané z tváře, jejíž dokonalost nedokázal plně zachytit žádný fotoaparát. Oči temné jako půlnoc rámovaly husté tmavé řasy, nos měl výrazný a ústa široká a podivně smyslná. Z každého kousku obličeje sálal takový sexappeal, že se jí srdce rozběhlo rychleji a v podbřišku se jí rozlilo horko.

A to bylo přesně to, co ji rozzuřilo, protože ona přece má víc rozumu. Jí se tohle nestává.

Od nějakých třinácti dobře věděla, jaké to je být středem nechtěné pozornosti opačného pohlaví. Musela tolikrát odrážet mužské poznámky a pak, když jí bylo patnáct, i nechutnou nabídku od ženatého matčina kamaráda, že brzy pochopila, že její krása není požehnání, ale spíš prokletí.

Od té doby se měla před muži na pozoru a čekala na toho pravého – ale kdyby se náhodou nikdy neobjevil, bylo by jí to asi jedno. Jen si byla jistá, že nikdy, absolutně nikdy se nespokojí s něčím menším, než si podle svého přesvědčení zaslouží.

A rozhodně nedovolí, aby jí její vzhled tak ovlivňoval cestu životem, jako se to stalo její mámě.

„Tak pojďte dál,“ řekla trochu ostřeji, než měla v úmyslu. Poodstoupila a muž se protáhl kolem ní. A bylo to tu zas… to zabrnění kůže, které jako by dokázalo obejít její pevně postavené ochranné zdi.

Ještě o kousek ustoupila, když se Rafael po zběžném rozhlédnutí po rozlehlé hale obrátil k ní.

„Kde jsou?“

„Kdo?“

„Waltersovi. Kde jsou? Neměli by tu být, aby mě jaksepatří přivítali?“

Sofia nevěděla, jestli je víc udivená jeho odvahou nebo pohoršená jeho arogancí.

Díval se na ni, zastřené temné oči ji líně hodnotily.

„Nemyslím si, že by odložili dovolenou na lyžích, aby připravili slavnostní přivítání pro dočasného zahradníka.“

„Pěkný dům.“

„Víc zavazadel s sebou nemáte?“ podívala se Sofia na jeho omšelou sportovní tašku.

Rafael pokrčil rameny. „Rád cestuju nalehko.“

„Dáte si něco k pití? Nebo k jídlu?“

„To je vaše práce? Děláte tu hospodyni?“

Rafael přesně věděl, co tu ta žena dělá. Ve skutečnosti o ní věděl daleko víc, než by si dokázala představit, protože si o ní v uplynulých dnech zjistil, co šlo. Jeho kmotr možná měl romantickou představu, že mu jeho dceru do cesty přivál osud, ale Rafael byl v této oblasti přece jen o dost méně důvěřivý.

Jednu věc ale nečekal. Jeho průzkum ho nepřipravil na to, jak úchvatná je tváří v tvář. Dlouhé, tmavé, vlnité vlasy měla ledabyle svázané dozadu. Její kůže měla lehký kávový nádech a byla jemná jako hedvábí a její mandlové oči kryté hustými, dlouhými řasami byly průzračně zelené.

Očividně to ovšem není tak milá, tichá, vždy poslušná osůbka, jak jeho kmotr bezpochyby doufal. Není ten život plný překvapení?

„Pracuji tu jako chůva,“ vzdorně vystrčila bradu Sofia. Je chůva a nestydí se za to, i když v hloubi duše věděla, že by měla na víc. Mohla by toho tolik dokázat! Jenže při životě plném neustálého stěhování těžko získáte pořádné vzdělání.

Její naděje na zářivou kariéru v nějaké oblasti, která by ji bavila, postupně uhasla, protože na člověka s nedokončenou vysokou školou nikde otevřené dveře nečekají. Ano, teď se snažila dohnat ztracený čas, ale nebude to přes noc, a mezitím…

„Má chůva nějaké jméno?“

„Sofia. Sofia Suarezová. Neřekl jste, jestli chcete něco k jídlu nebo pití. Samozřejmě vám nemůžu nabídnout nic alkoholického z baru, ale třeba čaj? Kávu? Můžu vám udělat sendvič.“

„Nic alkoholického? V tom případě se vzdám čaje a kávy a dám si jen vodu, ale sendvič potěší.“ Rafael vyrazil do kuchyně. Veliké kuchyně. Ve velikém domě. Životní styl bohatých lidí něco stojí.

„Prosím na nic tu nesahejte,“ ozval se za ním její úzkostlivý hlas, když začal otevírat šuplíky. Rafael se k ní pomalu otočil.

„Pokud vám to tu nechali na povel, určitě počítali s tím, že občas otevřete nějaký šuplík v kuchyni.“

„To samozřejmě ano, ale…“ Sofia se začervenala.

„Ale vy jste chůva, a když přijde na subordinaci, chůva je výš než zahradník?“

„Nevypadáte jako zahradník,“ změnila Sofia téma, obrátila se k němu zády a pustila se do přípravy sýrového sendviče. Přesně takový si dala před chvílí k svačině i ona. Večeři ještě neměla, ale při představě společného stolování s tímhle mužem jí naskakovala husí kůže.

Rafael něco zavrčel, přitom ji sledoval a oceňoval, s jakou nenucenou grácií se její štíhlé, pružné tělo pohybuje.

„Musíš si ji prověřit,“ naléhal na něj před pár dny kmotr. „Vím, že já mám o té mladé slečně romantické představy, ale nejsem blázen. Nevím, jaká doopravdy je, jakou má povahu. Tolik by pro mě znamenalo, můj drahý chlapče, kdyby ses na ni zajel podívat, ale inkognito. Nesmí mít ani ponětí o tom obrovském jmění, které by mohlo být její, protože nechci, aby to nějak ovlivnilo její reakce.

Prostě chci, aby se ukázala její pravá povaha. Doufám, že je to laskavá, rozvážná, inteligentní osoba… a pokud ne, no, jednou se s ní spojím, ale zatím ještě prostě nenastal ten pravý čas. Zjisti, jaká je, to je úkol číslo jedna. A pak… tady je tvá sladká odměna, můj drahý chlapče, když se toho ujmeš… moje společnost. Všechny mé akcie. Můžeš se do toho vrhnout a ukázat mému nevlastnímu synovi, kde je jeho místo. S dcerou mé vlastní krve tady, na místě, které jí po právu náleží, a s tebou po jejím boku u kormidla si můžu přestat dělat starosti. Sám jsi říkal, že to tvé impérium funguje víceméně samo. Je čas pro novou výzvu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sbohem, Argentino!.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.