Andrea Laurenceová

Playboyovy sliby

Překlad: Květa Palowská

Milá čtenářko,

jistě mi dáte za pravdu, že k tomu, aby se člověk otevřel lásce, je nutná pořádná dávka odvahy. Strach z odmítnutí, nedostatek sebedůvěry, celá hromada nejistot, to vše zažívá skoro každý včetně mých hrdinů. Někdy za nedostatek sebevědomí může zklamání z dřívějšího vztahu, někdy nesplnitelné rodičovské nároky a někdy fatální onemocnění se svými následky. Každý z nás bojuje se svými vlastními strachy a nejistotami. Když si pak přečtete příběh Playboyovy sliby, budete žasnout, jakou odvahu prokázala plachá spisovatelka Willow. I Sienna z povídky Svádění po jižansku musí zapomenout na své pocity nedostatečnosti a uvěřit, že si zaslouží být milována. Marguerite v romanci Přistižena při činu musí prokázat nejen odvahu, ale i obrovskou trpělivost, aby se mohla věnovat jak své lásce k vínu a rodnému vinařství, tak lásce k novému majiteli vinic. Mé hrdinky to dokážou, čelí statečně svým strachům, a tak je čeká sladká odměna.

Přeju Vám pěkné čtenářské zážitky.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Promises from a Playboy

První vydání:

Harlequin Books, 2021

Překlad:

Květa Palowská

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2021 by Andrea Laurence

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-8531-5 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-8532-2 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-8533-9 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

Finna vytrhl ze spánku hřmot. Strojem otřásaly silné turbulence. Služební let soukromým letadlem jindy probíhal hladce a v naprostém pohodlí, takže teď okamžitě věděl, že něco není v pořádku.

Srdce mu tlouklo jako o závod. Pokusil se vstát, ale otřesy ho prudce vrátily zpátky na sedadlo. Na palubě bylo pět lidí: Finn, pilot, druhý pilot, letuška a jistý výrobní ředitel, který se k nim připojil na poslední chvíli. Jeho původní let s komerční společností zrušili a Finn mu nabídl, ať letí z Pekingu zpátky do Spojených států s nimi. Muž seděl přes uličku a z jeho zděšeného výrazu bylo zřejmé, jak lituje, že nabídku přijal.

Finn se s námahou zvedl, opřel se o další sedadlo a pomalu postupoval do přední části letounu. Naléhání letušky, ať se vrátí na svoje místo, nevěnoval pozornost.

„Co se děje?“ vpadl do zmateného pípání čidel, zoufalých tísňových volání pilota a nezvykle hlasitého rachotu motoru.

„Technická porucha,“ odpověděl druhý pilot se svraštělým čelem. „Motor má závadu, do Salt Lake City nedoletíme. Pokoušíme se přesměrovat letadlo k nouzovému přistání na Sea-Tacu. Měl byste se vrátit na místo a zapnout si bezpečnostní pás, pane Steele.“

„Na ten se vykašlete! Nasaďte si padák,“ křikl pilot a usilovně se snažil udržet pod kontrolou řízení. „Je pod každým sedadlem.“

„Padák?“ Finn klopýtl a zachytil se dveří kabiny, aby neupadl. „To myslíte vážně?“

„Jestli nedoletíme do Seattlu včas, možná budeme muset opustit stroj. Pro každý případ se snažím klesnout do bezpečnější výšky.“

Finn ztěžka polkl. Nikdy ho nenapadlo, že by se měl vrhnout z letadla do tmavé noci. V rodině platil za divocha, ale riskoval jen tehdy, pokud šlo o ženy a rychlá auta. V žádném případě nepatřil k těm, kteří skáčou z dokonale fungujícího letadla.

Stroj sebou prudce cukl a Finn vratce popošel kupředu. Z ovládacího panelu se ozval další pronikavý poplašný signál. Znovu mu blesklo hlavou, že tohle není dokonale fungující letadlo. Opatrně došel ke svému sedadlu a zespodu vytáhl balíček. Muž vedle něj nervózně učinil totéž, navlékl si popruhy padáku přes paže, aniž odepnul bezpečnostní pás pohodlného koženého sedadla.

Finn si nasadil padák a zacvakl přezky na hrudi. Jeho otec trval na tom, aby každé letadlo bylo pro naléhavé případy takto vybaveno. Kdysi, když nakoupili letadla, dostali instrukce, jak s padáky zacházet, ale nebyl si jistý, jestli dobře poslouchal. Po pravdě řečeno, nikdy mu nepřišlo na mysl, že by tuhle věc někdy musel použít. Kdo by čekal, že takové luxusní soukromé letadlo nebude v naprostém pořádku?

Hluk neustával. Finn zabručel a svezl se na sedadlo. Jestli se jedno z letadel za miliony dolarů zřítí, otec bude zuřit. A Finn už tak nějak věděl, že vinu nakonec připíší jemu, ostatně jako vždycky.

Když sahal po bezpečnostním pásu, ozval se další ohlušující hřmot. Současně došlo k výbuchu, načež se v boku letounu objevila široká trhlina a dovnitř pronikl prudký závan větru. Proud vzduchu vzápětí vytáhl Finna ze sedadla a vrhl ho do tmavé noci.

Okamžitě ucítil mrazivý chlad. Kolem svištěl vítr. Zahalila ho tma, jen v dálce viděl nepatrné záblesky světla. Zpočátku nemohl dýchat. Rozum se s nově nastalou situací stěží vyrovnával; smysly byly absolutně přehlcené.

Finn netušil, jaká vzdálenost ho dělí od země, ale cítil, že začíná malátnět. Zatnul zuby a zatáhl za popruh. Padák jím škubl a klesání trochu zpomalilo. Nato podlehl závrati a omdlel.

Když se probral, rozpoznal v měsíčním svitu koruny stromů. Dopad byl rychlý a tvrdý, a jak se zdálo, Finn přistál v hustém lese. Proletěl tenkými horními větvemi stromů a vzhledem k tomu, že krátce předtím ještě letěli nad Pacifikem, byl rád, že kolem sebe nemá temně modré moře.

Stromy byly rozhodně lepší, alespoň do chvíle, než ho ostré větvičky a listy nezačaly šlehat. Bodaly ho do kůže jako ledové nože. Zatímco se propadal níž, snažil se chránit si rukama obličej a cítil, jak se mu větve zachytávají o oblečení.

Pak se najednou s trhnutím zastavil.

Zvednul hlavu a zjistil, že tytéž větve, které na něj útočily, zachytily jeho padák. Teď se pohupoval na popruzích, aniž tušil, jestli visí dva, pět nebo deset metrů nad zemí. Zavrtěl sebou v naději, že se mu podaří uvolnit padák natolik, aby se přiblížil k zemi, ale marně.

Chvíli zvažoval možnosti. Potřeboval se dostat dolů ze stromu, ale neměl se čeho chytit. Nemohl se tady jen tak houpat do rána a čekat, že ho někdo najde. Mohl být v odlehlých končinách a navíc tady v korunách visel příliš odhalený a nechráněný před větrem. V tenké košili a letním obleku mu začínalo být chladno. V Pekingu bylo v září mnohem tepleji než tady, kde je teď. Možná se třásl chladem, ale mohl to způsobit také šok z nehody. Nebyl si jistý, jen věděl, co musí udělat.

Rozechvělými prsty nemotorně zápasil s postrojem padáku. Spodní přezku rozepnul snadno, ale druhá mu dala zabrat. Když konečně povolila, bleskově vyklouzl, aniž měl čas zareagovat. Padal snad celou věčnost, větve ho sekaly do žeber a švihaly do paží a nohou. A pak ho tlustá větev udeřila do čela a okolní svět zčernal.

PRVNÍ KAPITOLA

Willow Batesová si svěžího ranního ovzduší užívala na zadní verandě s pořádným šálkem kávy. Na ostrovech San Juan, které teď považovala za svůj domov, se právě začínalo ochlazovat. Shaw Island, nejmenší z ostrovů ležící kdesi mezi Victorií v Britské Kolumbii a Seattlem ve Washingtonu, byl jejím posvátným útočištěm. Přicházel podzim a s ním, bohužel, také zdejší bouřkové období.

A soudě podle mohutných tmavých mraků na obzoru si v příštích dnech pobytu venku moc neužije. Podle předpovědi se k nim blížila krutá bouře doprovázená silným vichrem, což znamenalo, že nejspíš zůstane několik dnů odříznutá od pevniny, ale to jí nevadilo. Ze svého ostrova téměř nevytáhla paty. V Seattlu ji čekaly jen hlučné ulice a bolavé vzpomínky.

Její chundelatý šedo-bílý kříženec huskyho se k ní přiloudal, položil jí hlavu na klín a vzhlížel k ní velkýma bleděmodrýma očima. Polechtala ho za špičatýma ušima a vzdychla. „Dnes musíme vyrazit na procházku brzy, Bruno. Nejspíš bude pár dnů pršet. A taky asi potřebuju na chvíli vypadnout z domu a od počítače.“

Bruno zvedl hlavu a odpověděl jí zavytím příznačným pro jeho plemeno.

Potřebovala si odpočinout. Měla za sebou dlouhý týden s úspěchy i neúspěchy, pocity beznaděje i zásadními pokroky. Jako spisovatelka zažívala taková období často. Psaní je tvůrčí proces, ale dokáže vám přivodit bolení hlavy způsobené hodinami strávenými zíráním do monitoru, kdy jste ponořeni do jiného světa, který máte absolutně pod kontrolou, ale zároveň s vámi vůbec nespolupracuje.

Kdyby tady byla Rain, její starší sestra, v pravou chvíli by do Willow dloubla a vrazila jí pod nos talíř s jídlem. Dělala to tak během celé vysoké, když se Willow učila a nevěnovala pozornost základním potřebám. „Káva není jídlo,“ říkávala Rain.

Na tuhle větu si Willow vzpomněla pokaždé, když si nalévala další šálek, místo aby si připravila něco pořádného k jídlu. Ne že by vůbec nejedla. Ale živila se výhradně instantními pokrmy, které nakupovala ve velkém, když se obtěžovala přejet trajektem do Victorie nebo Seattlu. Měla zásobu proteinových tyčinek, dostatek polévek v plechovkách a krekrů, aby přežila zimu, velká balení arašídového másla a džemu a široký výběr snídaňových lupínků, na jaký by bylo každé šestileté dítě pyšné.

Jistě, její sestra by namítla, že byly vedené k veganství a Willowin jídelníček vážně postrádá čerstvou zeleninu a ovoce. Poučování si mohla ušetřit pro svého dvouletého syna Joeye a Willow nechat na pokoji. Když ji nezabila rakovina, káva a proteinové tyčinky to rozhodně nebudou.

Vypila poslední doušek a odložila šálek. „Jsi připravený?“ zeptala se Bruna.

Pes začal nadšeně poskakovat po verandě a výt. K procházce byl připravený vždycky.

„No jo, tak dobře. Jen na sebe něco hodím.“

Vešla do domu a oblékla si bundu, která ležela přehozená v kuchyni přes židli. Do kapes uložila klíče, telefon a sprej proti medvědům. Pak vyšla ven, kde na ni netrpělivě čekal Bruno.

„Půjdeme dnes na pláž?“ prohodila, když scházeli z verandy.

Brunův huňatý ocas zmizel mezi stromy vpředu. Pes rád pobíhal na volno, ale nikdy neodběhl příliš daleko. Nenechával Willow dlouho o samotě, byl její ochránce. Pořídila si ho jako štěně krátce poté, co se usadila na ostrově. Rok předtím ukončila v Seattlu léčbu zhoubného nádoru a vroucně toužila dostat se od toho všeho co nejdál. Rain se obávala nechat sestru samotnou, a tak ji Willow uklidnila chundelatým modrookým parťákem.

Willowin nový život na ostrově tedy začal v novém domě a s malým štěnětem. Od té chvíle se od ní Bruno nehnul. Neomylně poznal, jak se právě cítí, jakou má náladu, a když si potřebovala dát pohov, přiměl ji k odpočinku. Neměl za sebou asistenční výcvik, ale byl pro ni mnohem víc než jen domácí mazlíček.

Toho rána bylo v lese nezvykle živo. Ptáci zřejmě v předtuše počasí hlasitě skřehotali. Kráčela po cestičce, kterou si s Brunem vyšlapali, když chodívali na pláž.

Když došla k okraji lesa, Bruno ji přivítal hlasitým vytím. Na pláži cosi našel a objev ho nadchl. Mohlo to být cokoli, počínaje rybou, kterou vytáhl z mělčiny, a konče dokonalým klackem k házení nebo něčím mrtvým a zkaženým, co ho z jakéhosi důvodu nesmírně lákalo.

„Tak copak tam máš, hochu?“ prohodila.

Chvíli poskakoval kolem a pak se rozběhl po pláži ke svému objevu. Napínala zrak a snažila se rozpoznat, co našel. Něco tam rozhodně leželo. Bylo to nehybné, větší než ryba. Možná tuleň. Moc jich tady není, ale čas od času se ukážou. Kráčela po pobřeží a předmět pomalu začínal dostávat jasnější obrysy. Uvědomila si, na co se dívá.

Bylo to tělo.

Přiběhla blíž a uviděla, že jde o mužskou postavu bezvládně ležící u kusu naplaveného dříví. Dotyčný byl přibližně třicátník, pohledný, světlovlasý s ostře řezanými rysy – očividně měl ale za sebou špatnou noc. Byl potlučený a vyčerpaný, měl špinavé a potrhané oblečení a na čele krvácející ránu.

Jako by se dívala na anděla svrženého z nebes. Se zlatavými vlnitými vlasy a dokonalou pletí vypadal jako cherubín z renesančního obrazu.

Jenomže tenhle muž byl skutečný. A možná dosud živý. V obličeji ještě úplně neztratil barvu a všimla si, že jeho hruď se mírně zvedá a klesá. Dýchal! Klekla si k němu a jemně se dotkla jeho krku. Pod bříšky prstů ucítila tep a s úlevou si oddechla. „Pane?“ oslovila ho, ale nepohnul se.

Letmo ho pohladila po drsném strništi. Do pomoci cizím lidem se moc nehrnula, zvlášť takovým, kteří budili dojem, že se porvali na pláži a ostatní gauneři je pak nechali svému osudu, ale nemohla si pomoci.

Kdy se naposledy dotkla muže? Objímání se švagrem Stevem a dvouletým synovcem nepočítala. Ani pobízení ze strany lékařů a sester v nemocnici. Upřímně řečeno, už ani nevěděla. Bylo to příliš dávno.

Bruno zaujatě očichal oblečení neznámého. Nakonec mu olízl obličej a procítěně zavyl. Povedlo se. Muž sebou škubl a Willow rychle odtáhla ruku. Dotyčný hlasitě zasténal a sáhl si na ránu na čele.

„Do háje,“ zabručel, nejistě otevřel oči a pohlédl na ni.

Willow zatajila dech. Tenhle chlap byl pohledný i v takovém stavu, v jakém ho našla, natož teď, když otevřel oči. Měl velké tmavohnědé oči a husté řasy, za jaké by každá žena dala kdoví co. Chvíli si ji upřeně prohlížel a pak se pomalu usmál. Na tváři měl dolíček. „Hmm, ahoj krásko,“ prohodil špatně srozumitelnou řečí ospalého opilce. Pohnul se a znovu zasténal bolestí.

„Zůstaňte v klidu.“ Aniž věnovala jeho slovům pozornost, vztáhla ruku a zabránila mu v pohybu. Očividně na tom nebyl dobře, když mu připadala hezká. Nebyla nalíčená a vlasy pod čepicí, kterou si narazila na hlavu těsně před odchodem, měla rozcuchané. „Jste ošklivě zraněný.“

„To vím taky,“ odpověděl a navzdory bolesti se ironicky uchechtl. Svraštil čelo a rozhlédl se po pláži. Zarazil se, až když zachytil pohled netrpělivého, ale poslušně čekajícího Bruna. Pes seděl vedle něj, zubil se po psím způsobu a z tlamy mu visel růžový jazyk.

„Jsem na pláži,“ konstatoval muž věcně.

„To souhlasí.“

„S vlkem,“ dodal a obezřetně si měřil psa a jeho mohutné špičáky.

„V podstatě se dá říct, že je to vlčák. Ale spíš husky. Pokud se ke mně budete chovat slušně, nechá vás na pokoji.“

„Beru na vědomí,“ zahuhlal a znovu na ni pohlédl. „Já bych nejspíš taky pokousal každého chlapa, který by si na vás něco dovolil.“

Willow nejistě vztáhla ruku, aby prozkoumala ránu na jeho čele. Dotyčný je na tom určitě hůř, než vypadá, když vede takové řeči. „Můžete mi říct, jak jste se sem dostal?“

Nepatrně zavrtěl hlavou. „To bych taky rád věděl. Nemám ani, tušení, kde vlastně jsem. Co je to za pláž?“

„Jste na ostrově Shaw Island,“ vysvětlila mu Willow. U pobřeží státu Washington.“

„Aha,“ řekl zamyšleně a s námahou se posadil. „Takhle potlučený jsem nikdy nebyl. Mám pocit, jako kdyby mě někdo udeřil do žeber baseballovou pálkou.“

„A udeřil?“ nadhodila Willow. Zdejší ostrov rozhodně nebyl žádným ohniskem zločinu. Sídlilo tady sotva tři sta stálých obyvatel a něco takového by nikomu jen tak neprošlo. Poslední událost, která stála za pozornost médií, se týkala výbojného teenagera a jeho divoké projížďky autem šerifova zástupce. O žádném nebezpečném činu ale nevěděla.

„Nemám tušení.“

Willow se zamračila. Nemohla pochopit, jak se ten člověk mohl ocitnout v takovém stavu, aniž ví, kde je a co se mu přihodilo. Úder do hlavy musel být opravdu silný. „Jak se jmenujete? Možná bych vám mohla někoho zavolat.“

Muž se chystal odpovědět, ale vzápětí znejistěl. „Ani to nevím,“ přiznal.

Možná utrpěl otřes mozku. Ale co ona, jak se má zachovat? Má mu klást otázky? „Víte, který je dnes den?“

„Ne.“

„A kolik je dva krát dvě?“

„Čtyři,“ odpověděl bez váhání a zakroutil hlavou. „Já to nechápu. Znám základní věci, vím, kdo je prezidentem. Jak si zavázat tkaničku… aspoň doufám. Ale nevzpomínám si vůbec na nic o sobě ani na to, co se mi stalo.“

Willow přikývla. „Myslím, že budete potřebovat lékaře.“

Oblohu nad mořem rozčísl blesk doprovázený mohutným hřměním. Musí si pospíšit, jinak je zastihne bouřka. K téhle pláži nevedl přístup ze silnice, takže jim nezbývalo než se vrátit do jejího domu.

„Myslíte si, že dokážete vstát?“ zeptala se. „Můj dům stojí nedaleko. Když tam dojdeme, zavolám někoho, ať se na vás přijde podívat. Nemocnici tady nemáme, jinak bych vás tam vzala.“

„Nejsem si jistý, ale zkusíme to.“

Willow si položila jeho paži na rameno a pomalu mu pomohla na nohy. Cestu po pláži se o ni ztěžka opíral. Bruno nadšeně poskakoval vedle nich a v tlamě držel kus vyplaveného dřeva.

Museli si dát načas, ale k zadní verandě došli ve chvíli, kdy je zasáhly první kapky deště. Willow odemkla, pomohla mu dovnitř a přiměla Bruna, aby nechal svoji trofej venku. Pak odvedla muže do obývacího pokoje a k polohovacímu křeslu. Které bývalou její spásou za dlouhých nocí, kdy se vlivem chemoterapie nebo bolestí po operaci budila a nebylo jí dobře. „Usadíme vás tady,“ řekla.

Opatrně se svezl do starého rozvrzaného křesla a spokojeně vzdychl. „Mám dojem, že tohle je nejpohodlnější křeslo na světě.“

„Jak to víte?“ zeptala se překvapeně. „Vždyť neznáte ani svoje jméno.“

„Zkrátka to vím,“ trval na svém. „Dobré křeslo poznám, když si do něj sednu.“

Willow zakroutila hlavou a vytáhla z kapsy telefon. „Zavolám místnímu doktorovi, jestli by vás nezašel prohlédnout.“

„Tak jo,“ řekl. „Uvidíme.“

„Zkontrolujeme ještě jednu věc…“

Jediný lékař na ostrově, penzista, kterému všichni říkali Doktore, přitiskl prsty k jeho hrudnímu koši. Jako by ho bodl do žeber dýkou. Muž sebou škubl a nechtěně zasténal bolestí jako raněné zvíře. Oči se mu zalily slzami.

„No, jestli nemáte žebra zlomená, pak alespoň těžce pohmožděná.“ Postarší lékař na něj zkoumavě pohlédl a pokýval hlavou. „Nemáme sice po ruce rentgenový snímek, ale i tak bych se spíš přikláněl k závěru, že dvě, možná tři zlomená budou.“

Muž zaúpěl a položil si ruku na hrudník. „To bych vám řekl sám i bez toho dloubání.“

„Máme je ovázat nebo nějak jinak ošetřit?“

Sotva jeho zachránkyně promluvila, muž k ní sklouzl pohledem. Když zavolala pro lékaře a vrátila se, představila se mu jako Willow. Byla hodně štíhlá, téměř vyzáblá, a měla krátké světlé vlasy a velké tmavohnědé oči. Také husté řasy a tváře poseté nepříliš výraznými pihami. Zaujala ho.

„Ne, nejlepší bude, když je necháte být,“ odpověděl Doktor. „Svaly na hrudi jsou dost silné, aby udržely kosti pohromadě, dokud se nezahojí. V tomto případě nehrozí, že by propíchly plíci, ani žádná jiná vážná komplikace. Čeká vás docela příjemný odpočinek.“

Muže sebou škubl. „Děláte si legraci?“

„No, zpočátku se nebudete cítit dvakrát dobře,“ zazubil se. „Pár dnů budete mít při každém pohybu dojem, jako by vás bodli nožem. Pomohou vám léky k tišení bolesti, ale nejlépe uděláte, když zkrátka budete v klidu ležet, dokud se jednoho rána neprobudíte a nezjistíte, že už jste celkem v pořádku. Jen trochu rozbolavělý. Se žebry je legrace.“

„Já se nesměju,“ podotkl muž.

„To je dobře.“ Lékař zvážněl. „Protože jinak to bude příšerně bolet.“ Obrátil se k Willow. „Zavolám Tedovi, jestli by pro našeho neznámého neměl místo, než ho přepravíme na pevninu.“

Jako na zavolanou znovu zahřmělo a stěny domu se vzápětí zachvěly.

„Možná tady na pár dnů uvízne. Prý nás čekají silné bouřky. Na tohle období nějak brzy.“

„Teda neobtěžujte. Už tak má dost starostí s nemocnou Lindou. Ten muž zůstane tady. Může bydlet v pokoji pro hosty, dokud ho nedostaneme do nemocnice.“

Všiml si, jak na něj Doktor s obavou pohlédl.

„Moc se mi nechce nechávat vás v domě samotnou s cizím chlapem,“ obrátil se lékař k Willow.

„A co by mi asi tak udělal? Vždyť sotva zvedne ruku a už naříká. Budu v pořádku. A mám Bruna a brokovnici, a jestli tím úderem úplně nepřišel o rozum, bude ležet v posteli a chovat se slušně.“ Willow se k němu obrátila. „Chcete mi dělat problémy?“

Chystal se zakroutit hlavou, ale sotva se pohnul, ucítil pronikavou bolest. „Ne, paní. Budu se chovat jako světec.“

„Vidíte?“ pohlédla na Doktora. „Všechno dobře dopadne. Já už jsem v životě zvládla horší věci než nějakého neznámého chlapa v domě.“

„V pořádku. Ale pro každý případ se tu ještě několikrát zastavím.“ Doktor podal Willow recept. „Napsal jsem mu léky proti bolesti, na uvolnění svalů a antibiotika, aby se do šrámů nedostala infekce. Povedu záznamy na vaše jméno, dokud on nebude nějaké mít.“

Znepokojeně na lékaře pohlédla. „A co jeho hlava? Tvrdí, že si nic nepamatuje.“

Doktor přešel k neznámému a zkoumavě si přeměřil ohromnou bouli na jeho hlavě. „Dostal pořádnou ránu. Ale kromě ztráty paměti mi připadá bystrý, normálně uvažující. Na úrazy hlavy nejsem odborník, ale věřím, že jakmile se otok ztratí, dotyčný si vzpomene, kdo je a jak se dostal na náš malý ostrov. Mezitím ale bude potřeba, abyste mu přikládala ledové obklady a možná by bylo dobré, aby nezůstával o samotě, pro případ, že by omdlel.“

Venku hlasitě svištěl vítr a oznamoval blížící se bouři. „Tak já půjdu,“ řekl Doktor. „Musím ještě zajistit přední okna překližkou. Nejspíš ještě stihnete vyzvednout předepsané léky, než bouře dorazí na pobřeží. Odhaduji, že zbývá nanejvýš hodina.“

Willow přikývla a doprovodila lékaře ke dveřím. Pak se vrátila do obývacího pokoje.

„Dojedu vám pro léky. Za chvíli budu zpátky. Nechám vás tady s Brunem.“

Pohlédl na psa. Teď, když neviděl jeho zuby, nepřipadal mu tak nebezpečný. Ležel na dřevěné podlaze a od příchodu z něj nespustil oči. Ani jednou ale nezavrčel.

„Můžu jít s vámi?“

Zkoumavě na něj pohlédla. „Myslím, že to není moc dobrý nápad. Silnice není vyasfaltovaná a v autě to s vámi bude házet.“

„Zvládnu to.“ S námahou vstal.

Willow pokrčila rameny. „Dobře. Než nám Eddie vydá léky, přibereme nějaké zásoby a oblečení pro vás.“ Uložila recepty do tašky a vytáhla klíče.

Společně vyšli ven a nasedli do její prostorné červené dodávky. Willow jela pomalu a opatrně, ale nerovná cesta i tak vykonala své. Trpěl. Nejspíš měl zůstat doma se psem, ale z jakéhosi důvodu mu vadilo, že by mu Willow zmizela z dohledu. Byla jeho zachránkyně, a tak se jí bude držet, dokud bude záchranu potřebovat.

Přestal sledovat cestu před nimi a soustředil se na Willow, aby odvedl pozornost od bolesti. Zatímco řídila, všímal si zajímavých rysů jejího obličeje… ušního boltce s lalůčkem ozdobeným drobnou diamantovou náušnicí… Všeho možného, jen aby nemusel vnímat bolest.

Konečně najeli na hlavní silnici. Výrazně se mu ulevilo. Až dosud se motali kdovíkde, stranou běžného ruchu. Jakmile utrpení na nerovné cestě pominulo, byl schopen věnovat se i jiným myšlenkám, třeba takovým, co dělá žena jako ona právě tady a ještě k tomu sama. Byla mladá, půvabná, nezávislá… ale sama.

„Potřebujete jméno,“ řekla.

„Cože?“ Její slova ho vytrhla ze zamyšlení.

„Jméno. Takhle to dál nepůjde,“ dodala, nejspíš jen proto, aby ho během jízdy trochu rozptýlila. „Musím vás přece nějak oslovovat.“

Měla pravdu. „No jo. Než se mi vrátí paměť, měli bychom nějaké vymyslet. Ale jaké? Většina lidí si jména nevybírá.“

Willow se zamyslela. „Co třeba… Mark? Allen nebo Henry? Když jsem studovala na střední, bydlela jsem vedle Jeremyho. Byl fajn.“

Žádné z uvedených jmen mu nesedělo. Cítil to. Jenomže pravděpodobnost, že se jim podaří uhodnout to pravé, byla mizivá. Mohli prolistovat knihu jmen, dokonce vyslovit jeho pravé jméno nahlas, ale s takhle potlučenou hlavou by je nejspíš stejně nepoznal. „Mám dojem, že na tom nezáleží. Výběr nechám na vás, když teď jsem ve vaší starostlivé péči. Jak mi chcete říkat, zlato?“

Krátce mu pohlédla do očí a pak se dál trochu zarudlá věnovala řízení. Takové oslovení od mužů zjevně moc často neslýchala. Ta slova mu vyklouzla ze rtů snadno, a stejnou samozřejmostí promluvil i lehkým jižanským přízvukem, o kterém až do téhle chvíle netušil.

„Hmm… vzhledem k tomu, že vás žádné z navrhovaných jmen nenadchlo, tak co kdybychom vám říkali Jacku? Mám dojem, že Jack se k vám hodí.“

Tohle mu až tak nevadilo. Bylo jednoduché a snadno k zapamatování. „Jo, to by šlo. Zbývá, abych si připomínal, že na něj mám slyšet.“

„Takže od téhle chvíle jste Jack,“ prohlásila, načež odbočila a zajela na malé parkoviště. „A teď se nebudeme moc zdržovat, abychom byli zase co nejdříve doma. Dáme vám léky proti bolesti a konečně svlékneme tohle oblečení.“

Jack vyzývavě povytáhl obočí. „Kdybych nebyl v tak bídném stavu, vzal bych vás za slovo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Playboyovy sliby.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.