Pippa Roscoeová

Dvě noci v Buenos Aires

Překlad: Hilda Hansalová

Milá čtenářko,

… byl pozdní večer, první máj, večerní máj byl lásky čas…

Vzpomínáte? Tyhle Máchovy verše, vzorec kyseliny sírové a vyjmenovaná slova po z. Ty si prý zapamatuje z let, kdy chodil do školy, každý…

Něco na tom je.

Napadla mě taková věc. Je máj měsícem lásky jenom pro nás, nebo to platí univerzálně, celosvětově? A tak jsem zkusil do vyhledávače zadat výrazy jako „month of love“, „mois d’amour“, „mese d’amore“, dokonce i „miesiąc miłości“ a „a szerelem hónapja“… A výsledek byl zajímavý. Většina světa, zřejmě je to vlivem anglosaské tradice slavení Valentýna, za měsíc lásky pokládá únor! Že by se Mácha tak moc mýlil?

Ale pak jsem zkusil trochu počítat. A připočetl jsem k tomu Máchovu máji devět měsíců… A vyšlo mně, že děti počaté v tom „našem“ měsíci lásky se rodí v tom „obecně uznávaném“. Že je to tak trochu kruh. A od toho už nebylo daleko k úvaze, že vlastně není podstatné, který je ten měsíc lásky, podstatná je ta láska. Bez ohledu na měsíc.

I když: O lásce šeptal tichý mech, / kvetoucí strom lhal lásky žel, / svou lásku slavík růži pěl, / růžinu jevil vonný vzdech…

Něco na tom máji je…

… s láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

A Ring to Take His Revenge

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2018

Překlad:

Hilda Hansalová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2018 by Pippa Roscoe

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život DUO jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-4992-8 (EPUB)

ISBN 978-83-276-4993-5 (MOBI)

ISBN 978-83-276-4994-2 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

Londýn…

Antonio Arcuri naznačil tmavovlásce, aby nastoupila do limuzíny. Nebylo to poprvé, kdy ho jeho šofér odvážel z kanceláře se ženou, s níž se právě seznámil. Naopak – k tomu docházelo velmi často, ale nikdy nejel se ženou, která se dostavila na domluvený přijímací rozhovor. Nikdy nesměšoval soukromé záležitosti s prací.

Ale dnes neměl jinou možnost. Dopolední porady se velmi nepříjemně protáhly a teď by musel přijímací rozhovor s poslední z uchazeček o místo osobní asistentky buď zrušit, nebo přijít pozdě na setkání s dalšími dvěma členy Winner’s Circle – dostihového sdružení, jehož byl spoluvlastníkem.

Skoro rok čekal na příležitost, aby se setkal s Dimitrim a Danylem, s přáteli, kteří pro něho byli víc než pokrevní bratři. Takže musel poslední rozhovor uskutečnit v autě cestou za oběma přáteli. Nic nenáviděl Antonio víc, než když něco musel dělat.

Pokud uchazečka o místo – slečna Emma Guilhamová – považovala místo konání rozhovoru za neobvyklé, nehnula ani brvou, což bylo dobré znamení. Ale způsob, jakým si popotahovala lem sukně, která se jí vyhrnula nad stehna, když nastoupila do auta a usadila se, svědčil naopak o tom, že je nervózní.

Antonio se do kožených sedadel limuzíny usadil vedle ní a pokradmu si ji prohlížel. Byla drobná. Byla krásná. Zaregistroval to jako fakt a vzápětí se jím přestal zabývat. Jestli jeho budoucí osobní sekretářka je přitažlivá, nebo není, nehrálo roli. Hlavně aby se už konečně přestala tahat za sukni, pomyslel si.

Limuzína vyjela z přítmí podzemních garáží budovy, v níž měl Antonio kanceláře, ven do bledého světla zimního odpoledne a rázem se ocitla v rušném provozu obchodního centra Londýna. Potichu zaklel a úmyslně se nepodíval na hodinky. Věděl přesně, kolik je hodin, a to mu na náladě nepřidalo.

„Váš řidič by se měl teď dát ulicí St. James a pak na Pall Mall. Jsou Vánoce a Regent Street bude ucpaná.“

Upřela na něho oříškově hnědé oči a Antonio pocítil podivné zatrnutí v hrudi. V jejím pohledu nebylo žádostivé zaujetí, ani vzrušení, ani vyzývavost – tedy to, co obvykle vídal v očích žen, které se na něho dívaly. Věděl, že je přitažlivý, a bez skrupulí toho využíval, ale nikdy by toho nevyužil v pracovním vztahu.

Ale co ho skutečně zaujalo – nepředstírala to. Považoval to za neobvyklé, a hlavně nedocenitelné.

Ve srovnání se třemi kandidátkami, s nimiž se dneska sešel, slečna Guilhamová, aspoň podle předložených dokladů, nejméně vyčnívala. Byla mladá – bylo jí teprve dvacet dva. Na rozdíl od ostatních žen, které byly ve věku od třiceti do téměř padesáti let, mu však připadala nejvyrovnanější. Nemusel se dívat do jejího životopisu. Díky skvělé paměti si vybavil potřebné informace, které byly pro něho, nebo spíše pro jeho osobní asistentku, důležité.

„Promovala jste na londýnské univerzitě se zaměřením na mezinárodní obchod s červeným diplomem. Umíte psát rychlostí sto dvacet slov za minutu, ráda cestujete a čtete,“ vypočítával pomalu. Mírně ho rozptylovalo, když zjistil, že oříšková hněď jejích očí přechází v mechově zelenou. „Jste velmi pracovitá a zodpovědná, což ocenil finanční ředitel mé londýnské kanceláře, kde jste posledních pět měsíců pracovala na plný úvazek a na částečný úvazek ještě rok předtím. Současně jste dokončovala studium. Také tuto okolnost opakovaně zdůrazňuje můj finanční ředitel.“

Emma krátce kývla hlavou. Její reakce ho překvapila. Zamračil se. Obvykle uchazeči o místo rádi obšírně rozváděli své přednosti a schopnosti, když se o nich zmínil. Chvíli čekal, aby jí dal prostor pro očekávanou reakci, ale nic neříkala.

„To místo mé osobní asistentky je v New Yorku. Zabývám se kapitálovými investicemi, vysoce důvěrnými akvizicemi a vyžaduji tvrdou práci bez ohledu na pracovní dobu, naprosté soustředění a absolutní diskrétnost. A to jak v obchodních, tak v osobních záležitostech. Nejsem v New Yorku pořád, ale vaše trvalá přítomnost v kanceláři by byla nezbytná.“

„Ovšem.“

Pořád čekal, jestli se nějak projeví. Nezaznamenal v jejím výrazu žádné vzrušení nebo dokonce špatně skrývaný šok až zděšení, které s nelibostí zaznamenal během rozhovorů s ostatními adeptkami.

„Nezdá se, že vás náš rozhovor nějak zvlášť zajímá, slečno Guilhamová.“ Neměl dost trpělivosti, aby se zabýval lidmi, kteří ho okrádali o čas. Nestál o žvanilku, ale tohle… to bylo… unikátní.

„Ještě jste mi nepoložil žádnou otázku, pane Arcuri,“ řekla. Tón jejího hlasu nebyl ani obviňující ani obranný. „Můžu mluvit otevřeně?“ zeptala se. Prudce mávl rukou na souhlas.

„Pane Arcuri, absolvovala jsem tři rozhovory v souvislosti s touto funkcí. Jeden s osobním oddělením v Londýně, druhý s osobním oddělením v New Yorku a třetí s vaší bývalou asistentkou. Nedělám si žádné iluze, protože moje zkušenosti jsou menší ve srovnání se zkušenostmi ostřílenějších uchazeček a uvědomuju si, že je jen vaše dobrá vůle, že jste mě mezi ně zařadil. To opravdu oceňuju.“

Odmlčela se a zaklepala na okénko k řidiči.

„Tady zahněte doleva a druhou ulicí doprava,“ požádala řidiče a pohledem se vrátila k Antoniovi. „Myslím, že chcete někoho, kdo bude dýchat a žít pro Arcuri Enterprises. To budu ráda dělat. Chcete někoho, kdo dokáže sledovat a organizovat váš program, kdekoliv budete? To dokážu se zavřenýma očima. Chcete někoho, kdo vás ochrání před lidmi, kteří by chtěli plýtvat vaším časem? Pak to budu já… Chci pro vás pracovat, protože jste nejlepší. Je to docela prosté.“

Limuzína se zastavila před londýnským klubem Asquith a Antonio pořád ještě vstřebával poměrně působivou a překvapivou řeč.

Slečna Guilhamová se usmála.

Antonio cítil, že se mu v odpověď také zvedají koutky úst.

„Mám jednu otázku, slečno Guilhamová.“

„Ano?“

„Kdybyste byla nucena žít na pustém ostrově a mohla byste si vzít jen jednu věc s sebou, co by to bylo?“

Antonio během let slyšel hodně různých odpovědí na svou otázku: Mozartovu hudbu, Shakespearovo dílo, klavír. Její odpověď ještě nikdy od nikoho neslyšel. Takhle by odpověděl i on.

„Satelitní telefon.“

Jen kývl, aniž by to nějak komentoval.

„Pane Arcuri, děkuju, že jste mi poskytl příležitost k rozhovoru. Budu se těšit, že se mi vaše osobní oddělení ozve. Příjemný oběd vám přeju. Už se musím vrátit do kanceláře.“

Po těch slovech Emma Guilhamová vystoupila z auta. Antonio seděl chvíli jako omráčený. A nebyl sám. Všiml si, že jeho šofér se dívá za Emmou také. V jeho pohledu se zračilo něco jako ohromení a… respekt.

Když Antonio vystoupil z limuzíny a zamířil k budově, kde sídlil klub Asquith, měl pořád ještě před očima Emmu Guilhamovou, jak kráčí směrem ke stanici metra na Picadilly Circus a štíhlé boky se jí při chůzi pohupují.

Rychle ten obrázek zapudil z hlavy a soustředil se na Winner’s Circle.

V soukromém salonku v klubu Asquith už na něho čekali přátelé Dimitri Kyriakou a Danyl Nejem Al Arain.

Jejich přátelství se zrodilo v době studií a prohlubovalo se během těžkých období, jimiž všichni občas procházeli. Vždycky stáli při sobě, navzájem se podporovali a sdíleli své bolesti i radosti. A když po studiích Antonio potřeboval kapitál, aby mohl začít podnikat, Dimitri, Danyl a dědeček z matčiny strany byli jeho první investoři. Antonio jim všechno splatil i s úroky, a mnohem dříve, než se zavázal. Nikdy nezapomněl, za co všechno svým přátelům dluží.

Bez nich by tady dnes nebyl. Oni by řekli totéž o něm. A teď, po roce, se tito tři muži, o nichž se pravidelně zmiňovala média, protože patřili mezi největší osobnosti současného světového obchodu, konečně zase sešli. Zastavil se přede dveřmi do jednoho ze salonků klubu, protože z nich vycházela malá blondýnka. Když ho míjela, vrhla na něho zamračený pohled.

„Přišel jsem o něco?“ zeptal se Antonio a s úsměvem se podíval na své přátele.

Vězení si vybralo na Dimitriovi svou daň a zanechalo na jeho působivých řeckých rysech stopy, ale přesto se za ním otočila skoro každá žena, která se ocitla v jeho blízkosti. Ani Danyl se nemusel spoléhat na své postavení, i když bylo velmi působivé: byl šejk a dědic trůnu. Vyzařovala z něho moc a síla, jak konstatovala Antoniova poslední asistentka.

Jejich pravidelné čtvrtletní schůzky – jediný termín v Antoniově přeplněném diáři, který byl neměnný a nezrušitelný – přerval americký právní systém. Ale Dimitriova nevina se v průběhu jednoho roku prokázala, a teď už konečně zase mohli být spolu.

„O návrh,“ odpověděl Dimitri na Antoniovu otázku.

„Na veřejnosti? Ve dne? Pánové, moje skandální pověst je ohrožena,“ prohlásil Antonio.

„Pracovní návrh,“ procedil skrz sevřené zuby Danyl.

„Ona –,“ hlavou ukázal ke dveřím, kterými před chvíli blondýnka vyšla, „– nás chce reprezentovat na Hanley Cupu,“ vysvětloval Dimitri.

„My už máme žokeje,“ ucedil Danyl.

„Prohlásila, že dokáže vyhrát všechny tři závody dostihu.“

To Antonia přece jen zaujalo. „To se nestalo od…“

„Od doby, kdy trénoval koně její otec – to znamená před dvaceti lety,“ doplnil ho Dimitri.

Antonio z toho vyvodil logický závěr: „To byla Mason McAultyová?“

Danyl si odfrkl.

Antonio zvažoval případné důsledky její účasti: vyhrané závody a pozornost celosvětového tisku. Pozornost, kterou jim média věnovala, kolísala, ale nikdo nemohl zpochybnit úroveň jejich dostihových závodů a jejich úspěchy.

Sdružení založili krátce po dokončení studií. Byl to odvážný počin, ale dokonale všem třem vyhovoval, protože milovali koně, dostihy, sázení a… adrenalin.

Antonio kdysi slavil úspěchy jako hráč na mezinárodních utkáních v pólu, ale to bylo ještě před tím, než Michael Steele zničil jeho rodinu. Kousl se do rtu, aby zahnal bolestné vzpomínky a přinutil se obrátit pozornost zpět k Mason McAultyové.

„Dokázala by to?“ zeptal se.

Dimitri pokrčil rameny, a Danyl vypadal, že o tom přemýšlí.

„S největší pravděpodobností,“ řekl nakonec.

„Jsem téhož názoru,“ souhlasil Antonio a pokrčil rameny v typickém italském gestu. Pokud by to Mason McAultyová dokázala, byl by to neuvěřitelný úspěch. Pokud by selhala… No, nečekalo by je nic horšího než špatné ohlasy v tisku. Antonio miloval riskantní výzvy. Prakticky jimi žil.

„A proč ne,“ souhlasil i Dimitri.

Danyl zdráhavě kývl. Zdálo se, že má pořád nějaké pochybnosti. Antonio neznal důvod, proč se Danyl za odcházející Mason díval tak zamračeně, ale byl si jistý, že ona to ví.

„Whisky?“ zeptal se Dimitri, když se Antonio konečně posadil.

„Rozhodně,“ souhlasil Antonio. Pohodlně se opřel a s potěšením se díval na své kamarády. „To je dobře být zase s vámi.“

„Řekni to ještě jednou a budu si myslet, že jsi měkkota,“ zavrčel Dimitri.

„Kdybych chtěl poslouchat babské tlachání, mohl jsem zůstat doma a jít do harému,“ přidal se Danyl.

Antonio se ušklíbl. „Ty žádný harém nemáš. Kdybys měl, už bychom tě nikdy neviděli.“

Antonio si náhle uvědomil, že místo, aby si užíval špičkování s přáteli a těšil se ze setkání, neustále se v myšlenkách vracel k dívce, kterou si právě teď vybral za novou osobní asistentku.

K Emmě Guilhamové…

PRVNÍ KAPITOLA

O osmnáct měsíců později…

Emma si z obličeje odhrnula prameny tmavých vlasů a jedním pohybem je stáhla do úhledného drdolu. Už si stačila všimnout, že kdykoliv se jí vlasy uvolnily a spadaly jí do obličeje, Antonio se zamračil. Takže teď by nejspíš její snahu kvitoval s povděkem.

Ještě zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle na dámských toaletách v budově, kde se nacházely newyorské kanceláře Arcuri Entrerprises. Její pohled jako vždy upoutaly stínované stříbrné iniciály A a E v rozích zrcadla a jako vždy to v ní vyvolalo příjemný pocit uspokojení.

Ušla dlouhý kus cesty z malého domku na okraji Hampstead Heath, kde žila s matkou. Vzpomněla si na poněkud neskutečný přijímací rozhovor, který s Antoniem absolvovala v jeho limuzíně během cesty do centra Londýna v rušném vánočním provozu. Kdykoliv se v myšlenkách k němu vrátila, říkala si, že si dovolila dost. Ale zároveň si musela přiznat, že měla pramalou šanci tu práci dostat. A protože neměla co ztratit, a naopak mohla všechno získat, rozhodla se říct mu všechno s otevřeností, která jí byla vlastní.

Mluvila pravdu a každé slovo, které teď pronesla, myslela vážně a posledních osmnáct měsíců jejich pravdivost každodenně svou prací potvrzovala.

Bylo těžké být tady, být v New Yorku, být osobní asistentkou Antonia Arcuriho. Vadilo jí, že ji jeho naprosto neočekávaný, a pro něho netypický příjezd vyvedl z míry.

Kdykoliv jí ráno cinknul mobil, věděla, že to bude zpráva, která ji bude informovat, že Antonio Arcuri se vrací z Itálie a v kanceláři bude přibližně za šest hodin. Pokaždé se jí zmocnil pocit, který se podobal panice. Pokaždé se snažila ten pocit potlačit a pomalu se jí to dařilo.

Vstala, podívala se do diáře, aby se ujistila, že jeho neočekávaný příjezd nesouvisí se žádnými schůzkami nebo jednáním. Nikdy netušila, co má od návštěvy nevypočitatelného šéfa čekat.

Začala se těšit na okamžiky, kdy Antonio nebyl v kanceláři. Ať už to bylo kvůli pravidelným schůzkám s ostatními členy Winners’ Circle, cestám do Londýna, Hongkongu nebo Itálie, vždycky byla ráda, že je s ním ve spojení jen prostřednictvím mailů nebo občasných videokonferencí. Kdykoliv byl mimo newyorskou kancelář, ulevilo se jí. Protože – popravdě – Antonio byl prostě… úchvatný a neodolatelný.

Nejen proto, že byl moc hezký. Měl tmavě hnědé oči, pravidelné rysy s vysokými lícními kostmi a pevnou rozhodnou bradu, což bylo působivé u každého muže. Ale on měl navíc snědou pleť, krásně a smyslně tvarované rty, a hlavně – vyzařovala z něho síla, moc a energie. Kombinace toho všeho by ještě nebyla tak zničující. Byla to autorita, vitalita a dravost, které z něho vyzařovaly, a které na ni silně působily.

Věděla, že je také přitažlivá, ale naučila se to skrývat. Chtěla to skrývat. Nechtěla, aby to jakkoliv ovlivnilo její práci. Byla tu proto, aby odváděla dobrou práci, a ne proto, aby prahla po svém šéfovi. Odmítala padnout do pasti, do níž mnoho žen už bezpochyby padlo. A kromě toho si chtěla splnit řadu cílů – chtěla toho hodně dokázat, vidět spoustu míst, zažít hezké věci – a ty nezahrnovaly Antonia Arcuriho.

Dveře na dámskou toaletu se otevřely a vešlo několik děvčat z kanceláří. Emma je chvíli pozorovala. Všechny byly vyzbrojené kosmetickými potřebami. Používaly je jako nástroje, které měly zvýraznit jejich půvaby. Dělaly to kvůli Antoniovi. Emma věděla, že jejich snaha vyjde naprázdno. Po osmnácti měsících už zjistila, že půvab žen, které pro něho pracují, nevnímá.

Ani na jejím vzhledu Antoniovi nezáleželo. Jemu záleželo jen na jejích schopnostech.

V hezké místnosti sousedící s velkou Antoniovou kanceláří se usadila k počítači. Tady byla její doména, tady to milovala.

Když poprvé spatřila kancelář nejvyššího šéfa ve čtyřiadvacátém patře mrakodrapu na Manhattanu, užasla. Nedovedla si do té doby představit, že něco takového existuje. Skleněné průčelí budovy umožňovalo ten nejnádhernější a také nejžádanější výhled na Central Park. Působivější panoráma si nedokázala představit, a ona měla privilegium kochat se jím každý den.

Ze zařízení kanceláře, jemuž dominovaly chrom a kůže, z obrazů a uměleckých předmětů vyzařovaly peníze a velké bohatství. Každý den, než se vrátila do svého malého bytu v Brooklynu, pobývala v krásném prostředí a těšilo ji to.

Když onemocněla rakovinou, vypracovala si seznam životních cílů. Teď – po pěti letech, když se ukázalo, že nemoc se podařilo porazit, Emma si v seznamu životních cílů mohla odškrtnout první položku: vidět New York. Původně neměla v úmyslu pracovat u Antonia tak dlouho, takže v seznamu životních cílů další položku ještě neodškrtla… Rozhodla se, že zatím nebude spěchat. Byla šťastná. A budoucnost měla před sebou.

„Nevíš, proč chce přijet?“

Emma zvedla pohled od rozdělané práce. U stolu stál James, jeden z nižších vedoucích pracovníků, který vždycky před příjezdem šéfa panikařil. Sundal si brýle a upřel na ni pohled unavených očí. Za ním v chodbě stáli další zaměstnanci a zdálo se, že jsou stejně nervózní jako James.

Zpráva o hrozícím Antoniově příjezdu se musela rozšířit rychlostí blesku, protože nebylo obvyklé, aby se někteří ze zaměstnanců firmy Arcuri Enterprises ve svých kancelářích vyskytovali v tak nekřesťansky časnou dobu. Emma se musela usmát, když je tady všechny viděla. Ale takhle Antonio Arcuri působil na každého. On nikoho o nic nežádal, on věděl, že všechno, co chce, dostane.

„Už je tady?“ zeptal se James, aniž by čekal na odpověď na svoji předešlou otázku.

„Pan Arcuri tady má něco k vyřizování, má tady práci, nic víc,“ ujistila je, i když ani ona nevěděla, proč se nečekaně vrací z Itálie.

„Půjde asi o to, že vzhledem k současné atmosféře v…“

„Firma Arcuri Enterprises je natolik silná, že se vypořádá s jakoukoliv atmosférou – současnou i budoucí,“ hlas s italským přízvukem ji drsně přerušil.

Emma tenhle jeho zvyk nenáviděla. Nenáviděla, jak se vkrádal do místnosti tiše jako šelma na lovu. A bylo jí líto ubohého Jamese, který zrudnul a celý roztřesený v rozpacích prchnul z místnosti.

Antonio se obrátil na Emmu. „Proč všichni vypadají, jako by právě dostali výpověď?“ zeptal se naštvaně.

Emma zadržela povzdech. Evidentně měl přesně tu náladu. Náladu, kterou bylo jednodušší nevnímat a nedívat se na něho.

„Je nezvyklé, že jste tak náhle přerušil svůj pobyt v Itálii.“

„Okamžitě zařiďte videokonferenci s Dimitrim a Danylem. A okamžitě vyhledejte na internetu všechny záznamy a informace o Benjaminu Bartlettovi. Všechno a cokoliv o něm a o jeho společnosti.“

„Ano, hned tím někoho pověřím.“

„Ne,“ řekl Antonio a zastavil se v polovině cesty do své kanceláře. „O tom nikdo jiný nesmí vědět. Vyřiďte to osobně.“

Když se uchýlil do své kanceláře a zavřel za sebou hlučně dveře, Emma si znovu povzdechla. Zavřela složku, v níž shromáždila všechny potřebné údaje o slavnostním večeru, který pořádala Arcuri Foundation Charity. Byl to projekt, do něhož už investovala spoustu času. Budu si to muset vzít domů a strávit nad tím dnešní večer, pomyslela si rezignovaně. Když vytáčela čísla na Dimitriho a Danyla, která už samozřejmě znala nazpaměť, přemýšlela, kdo asi ten Benjamin Bartlett je a proč je pro Antonia tak důležitý.

Antonio Arcuri cítil, jak mu tělem proudí adrenalin. Hodil sako obleku na pohovku a zamířil k prosklené stěně kanceláře. Zakroužil několikrát rameny, aby se uvolnil.

Při zpátečním letu ze Sorrenta, kde žila jeho matka a jeho sestra, se rozhodl, že pátráním po informacích o Benjaminu Bartlettovi pověří Emmu.

V uplynulých osmnácti měsících zjistil, že jeho asistentka je inteligentní, spolehlivá a velmi schopná. Zapůsobila na něho. Celých osmnáct měsíců nelítostně potlačoval sexuální zájem, který v něm vzbuzovala. Vzbuzovala jej hned od počátku – od okamžiku, kdy ji požádal, aby nasedla do limuzíny, aby s ní cestou do londýnského klubu Asquith mohl udělat něco jako přijímací pohovor.

Pomáhalo mu v tom, jak se oblékala: jako zakládající členka nějaké náboženské organizace. Nikdy o něho neprojevila jiný zájem než pracovní. Bývalé asistentky se zvednutým obočím a nerady plnily některá jeho soukromá přání jako na příklad zapírat ho před bývalými milenkami nebo kupovat jim dárky na rozloučenou. Emma sice vypadala a chovala se jako velmi konzervativní dívka, ale každý podobný požadavek vykonala, aniž hnula brvou a bez komentáře. Vždycky se jen zeptala na finanční částku, kterou má na dárek k dispozici.

Zkrátka – Emma Guilhamová byla skvělá.

Bezvýhradně jí věřil, a proto ji pověřil shromážděním všech dostupných informací o Benjaminu Bartlettovi. Nechtěl riskovat, aby se Bartlettovi doneslo, že se o něho Arcuri zajímá. Nejdřív si s ním chtěl domluvit schůzku. Ale nebyl to jen Benjamin Bartlett, o koho mu šlo. Nešlo mu o slavnou značku, kterou představoval, ani neměl potřebu přidat ji do svého investičního portfolia. Ne. Zajímal ho další potenciální investor, který o Bartletta také projevil zájem. Investor, jehož chtěl Antonio zničit a zadupat do země, aby po něm na světě nic nezůstalo.

Stál před skleněnou stěnou a neviděl svěží zeleň nádherného parku pod sebou. Viděl jen to, že má vítězství na dosah.

Konečně se mu naskytla šance, jak srazit Michaela Steelea na kolena a definitivně ho zničit.

Už dlouho jen tak uždiboval ze Steeleových obchodních aktivit. A pokaždé, když získal něco z jeho majetku, pomyslel na matku a sestru. Pomyslel na to, jak nelítostně Steele zničil životy jeho blízkých. Na bolest, kterou způsobil jeho matce a na emocionální jizvy, které poznamenaly jeho sestru.

Antonio ve světě financí stoupal neustále výš a výš, až dospěl… do tohoto bodu. K šanci zničit Michaela Steelea jednou provždy.

Jeho myšlenky přetrhlo zabzučení interkomu. Emma ho informovala, že Dimitri i Danyl jsou na lince.

„Je něco špatně?“ začal bez okolků Danyl.

Kdokoliv jiný by v jeho hlase slyšel rozmrzelost nebo netrpělivost, ale jen Antonio věděl, že je to znepokojení.

„Nic není špatně. Ve skutečnosti je to přesně naopak.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvě noci v Buenos Aires.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.