Copyright © Chloe Dalton, 2024

This edition is published by arrangement with Peters, Fraser & Dunlop Ltd through Andrew Nurnberg Associates Prague s.r.o..

Translation © Petra Urbanová, 2026

Illustrations © Denise Nestor, 2024

Map © Jamie Whyte, 2024

Original English title: RAISING HARE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-828-2(ePub)

ISBN 978-80-7593-829-9(mobi)

Mé rodině a přátelům

„Někteří zajíci jsou rychlejší a silnější než druzí,

taktéž je tomu i u lidí a jiných tvorů.“

– Eduard z Norwiche: The Master of Game

„Sluncem a stínem tvořeny jsou i naše životy.

Pomni však, jak velké je slunce

a jak malý je stín.“

– nápis na slunečních hodinách

Prolog

Leden byl mrazivý. Teploty často klesaly k pěti stupňům pod nulou. V novém roce začalo sněžit a takřka nepřestalo až do poloviny února, kdy krátká obleva obnažila sněženky deroucí se podmáčenou trávou. Během pár dní je však znovu zahalila čerstvá sněhová pokrývka. Stromy obalovala bílá jinovatka s navátými sněhovými vločkami, na živých plotech visely zledovatělé pavučiny, připomínající zmrzlé obrazce z provázku při hře na přebíranou. Na plotě zahrady seděla na vejcích osamělá poštolka, v šeru se jevila jako přízrak. Krajinou obcházely hubené lišky, kradly se úžlabinami i houštím, jejich neohroženost se hladem stupňovala. Slepené chuchvalce krvavého chmýří byly to jediné, co zůstalo z buclatého holuba hřivnáče – jako kdyby někdo na zem vysypal pytel peří. Pole křižovali poplašení bažanti s ocasními brky ztěžklými sněhovou krustou, pomalu si to mašírovali namrzlým terénem. Jejich stopy vedly do dálky jako dokonalé šipky – tudy, tudy –, dokud se náhle nevytratily.

Během těch prokřehlých týdnů se po polích proháněla zaječice, pohyby zpomalené novým životem, který uvnitř ní rostl. Zatímco se nízké zimní slunce těžkopádně sunulo po obzoru, choulila se k zemi v jakémkoli úkrytu, který dokázala najít a který ji chránil před ostrým větrem a lačným pohledem predátorů. Ve snaze odolat chladu a udržet celých dvaačtyřicet dní a nocí březosti své nenarozené mladé při životě hrabala za nocí předními běhy ve sněhu, aby na obilném strništi odkryla výhonky trávy, nebo okusovala holou kůru křovin, prabídný zdroj potravy.

Jedné únorové noci si zaječice vytvořila hnízdo pod chomáčem dlouhé, převislé trávy na kraji pole. Tam v měsíčním svitu tiše porodila mládě, které bylo zrovna tak tmavé jako ona noc, až na bílé znaménko ve tvaru hvězdy na čele. Zaječice ho olízala dočista a pak nakrmila, chránila jej vlastním tělem, dokud nepřišlo na to, jak stát na vlastních nohou, načež ho plná obav vystrčila čenichem z místa narození do nového úkrytu, hustého trsu zažloutlé trávy, který malému zajíčeti poskytl útulné přístřeší.

Jakmile byla máma zaječice se skrýší mláděte spokojená, zamířila ve svých stopách pryč, konečky předních tlapek přitom zahlazovala otisky vlastních nohou, chvatně, aby předstihla první paprsky rozbřesku pronikající nad horizont. Pohybovala se ladnými, pružnými skoky, jako by nechtěla ohnout jediné stéblo trávy. Když měla hotovo, silnýma zadníma nohama se pořádně odrazila a odskočila, aby mezi ní a mládětem zůstal pruh neposkvrněné země. Jelikož neměla noru, kde by zajíče ukryla, tím nejlepším, co pro něj mohla udělat, bylo ponechat ho o samotě a nepřitahovat svou přítomností pozornost predátorů, a to až do soumraku, kdy se bude moci pod rouškou tmy znovu vrátit.

V následujících hodinách se zima smilovala a uvolnila své nelítostné sevření. Bažinatou krajinou začala klokotat voda z tajícího sněhu. Lidé s povděkem vycházeli ven. Maličké zajíče s bílou hvězdou na čele se choulilo v hnízdečku z trávy, čím dál více se tisklo k zemi a soustředěně naslouchalo zvuku vzdálených hlasů, které k němu nesl vítr a které se postupně přibližovaly. A blížilo se ještě něco: pleskání tlap, těžký dech a pižmový pach psa, který uháněl směrem k zajíčkovu úkrytu. Vzduch proťalo hrozivé, triumfální zaštěkání.

Část první

1. Zimní mládě

„Na Sibiři zajíce pojmenovávají podle doby, kdy se narodili: nastovik (narozen v březnu, kdy sníh pokrývá zledovatělá krusta), letnik (narozen v létě), listopadnik (narozen na podzim, kdy ze stromů opadává listí).“

– A. A. Čerkasov: Notes of an East Siberian Hunter, 1865

Stála jsem u zadních dveří a chystala se vyrazit na dlouhou procházku, když tu jsem uslyšela štěkot psa a hned nato křik nějakého muže. Rychle jsem nasoukala nohy do bot a vydala se po štěrkové cestě k dřevěné bráně, abych zjistila, kvůli čemu takový povyk. Psi v okolí neměli co pohledávat. Bývalé hospodářské stavení, v němž jsem bydlela, stálo o samotě uprostřed širých orných polí, předělených potůčky a živými ploty a tu a tam prostřídaných remízky. Pomyslela jsem na historky, které jsem slýchávala v dětství: o pytlácích, kteří přestřihávali zámky a násilně si otevírali vrata, vjížděli farmářům na pole a do lesů, stříleli vysokou a králíky nebo nechali psy nahánět zajíce. Mírumilovnější variantou bylo, že někomu při procházce po okolních cestách utekl pes, když vyrazil za divokým králíkem nebo ho zkrátka zlákalo otevřené prostranství, a polekal přitom ovce či vyplašil hnízdící ptáky. Minulý rok přeskočil zídku do mojí zahrady jeden obzvláště rozdivočený pes, ztěžka oddechující po honičce, vrhal se vpřed, ač neměl po čem, a dovádivě švihal ocasem, načež udělal hop a skok a byl pryč. Takové příhody však byly vzácné, a tak mě zajímalo, co se děje.

Naklonila jsem se přes bránu a pohledem propátrávala pole, které se směrem k obzoru zlehka zdvihalo a záhy opět klesalo do nedohledna. Obloha byla ocelově šedá. Očima jsem přejížděla pásy křovin mezi poli, rozlehlá holá strniště a poslední cáry pomalu tajícího sněhu, až k tmavé siluetě nejbližšího lesa. Po volně pobíhajícím psu ani památky. Vítr mě mrazivě řezal do tváří a od úst mi odtrhával bělostný obláček dechu. Šmátrala jsem v kapse po rukavicích, přivinula si kabát těsněji k tělu a vyrazila na procházku.

Vydala jsem se po krátké, nezpevněné polní cestě, která vedla kolem obilného pole a později se napojovala na úzkou silničku lemovanou vysokými, hustě rostlými ostružiníky a pámelníky. Tvořily ji dva pásy ušlapané země a byla dost pevná na to, aby po ní mohlo projet auto, ale také posetá výmoly a loužemi. Pohroužená do myšlenek jsem překonala nejvyšší bod cesty a začala scházet mírný kopeček k silnici, když jsem se náhle zarazila: z pruhu trávy uprostřed cesty na mě hledělo drobné stvoření. Prudce jsem se zastavila. Zajíče. To slovo se mi hned vynořilo v mysli, ačkoli jsem nikdy předtím mládě zajíce neviděla.

Zvířátko, menší než má dlaň, tam leželo na bříšku s očima otevřenýma, krátké, hedvábné uši pevně tisklo k zádům. Jeho srst byla tmavě hnědá, hustá a zvlněná, podél páteře se mu jemně kadeřila. Dlouhé, světlé chloupky krycí srsti a hmatové vousky mu odstávaly od těla a v slabém slunečním svitu se leskly, jako by jeho tělo a čenich obklopovala světelná koróna. Proti holé hlíně a suché trávě bylo těžké poznat, kde končí srst a kde začíná země. Splývalo s mrtvou zimní krajinou tak dokonale, že nebýt rychlého zdvihání a klesání boků, spletla bych si jej s kamenem. Přední packy, lemované chloupky v barvě kosti, mělo přitisknuté k sobě a překřížené, jako by si dělalo pohodlí. Jako uhel černá očka obkružoval hustý, nerovnoměrně rostlý proužek krémově zbarvené srsti. Vysoko nad čelem se nedalo přehlédnout výrazné bílé znaménko, podobné maličkému cákanci barvy. Když jsem mláděti vstoupila do zorného pole, nehnulo ani brvou, pouze nehybně pozorovalo zem před sebou. Zajíče.

Doširoka rozevřená ústí králičích nor pod stromy nebo ve stráních a v nich se míhající bílé ocásky jejich obyvatel, připomínající chomáčky vaty, patřily mezi známé obrazy z mého dětství. Naproti tomu zajíci byli vzácní a plaší, dali se leda letmo zahlédnout zdálky, v běhu. Spatřit zajíče ležící na volném prostranství, zcela nechráněné – nebo vůbec ho jen zahlédnout –, bylo dost nečekané. Nejpravděpodobnějším vysvětlením bylo, že ho honil, nebo dokonce chňapl a zase pustil ten pes, jehož štěkot jsem zaslechla, a teď se mláďátko jen bezmocně krčilo uprostřed cesty.

Zvažovala jsem možnosti. Mohla jsem ho ponechat na místě a doufat, že nalezne cestu zpátky do úkrytu, kde už se o něj postará matka, než ho objeví nějaký predátor nebo ho rozdrtí kola projíždějícího auta. Mohla jsem ho zvednout a poponést do dlouhé trávy, ale bála jsem se, že by ho jeho matka nemusela najít, protože ho pes možná odnesl nebo zahnal příliš daleko od původního úkrytu, případně že matka mládě odmítne.

V dětství jsem milovala období bahnění, kdy se rodí jehňátka, a trávila jsem tehdy hodně času na nedalekém statku. Viděla jsem, jak máma ovce neboli bahnice dokáže na pastvině plné jehňat poznat své mládě jen podle pachu. Kdykoli k ní přistoupilo cizí jehně nebo se pokusilo pít její mléko, důrazně ho odstrčila. Vzpomínala jsem si, jak jednou farmář přiměl ovci, jejíž vlastní jehně zemřelo, aby odkojila sirotka jiné matky, a to tak, že jej zabalil do kůže stažené z jejího mrtvého jehněte. Jen když sirotek voněl dostatečně podobně jehněti, o něž přišla, byla náhradní matka ochotná se ho ujmout. Kdybych na zajíče přenesla svůj pach tím, že bych ho zvedla – ač jen kvůli tomu, abych ho o malý kousek přemístila –, mohla bych ho přehnanou starostí nechtěně zabít.

Připadalo mi nemožné, aby to křehké zvířátko u mých nohou dokázalo přežít v krajině plné nebezpečí: lišek či jestřábů, které jsem často vídala vznášet se nízko nad zemí, než přimkli křídla k tělu a jako kameny dopadli na svou kořist. Zajíče nemělo proti takovým zabijákům, ať už útočícím ze země, nebo z nebe, pražádnou ochranu. Byla jsem si nicméně vědoma toho, že lidský zásah může nadělat více škody než užitku, a tak jsem usoudila, že bude nejlepší, když se o jeho osud postará sama příroda. Rozhodla jsem se ponechat zajíče tam, kde jsem ho našla, a doufala, že jakmile se mu ztratím z dohledu, odhopká do dlouhé trávy a znovu se shledá se svou matkou. Ještě jsem v rychlosti spočítala, u kolikátého kůlu v plotě leží, a šla si po svém.

Když jsem se o čtyři hodiny později vracela, málem jsem na zajíče zapomněla. Ale bylo tam, uprostřed cesty, přesně na tom místě, kde jsem ho nechala. Leželo tam bez sebemenší ochrany, po obloze nad ním kroužila káňata a truchlivě lkala jako duše zatracenců. Zaváhala jsem; bude přece ještě několik hodin světlo. Připadalo mi zvláštní, že se zaječice pro mládě nevrátila, jak jsem čekala. Vzala jsem v úvahu možnost, že ho poranil pes nebo že je jeho matka mrtvá. Ať už to bylo jakkoli, nebezpečí, že ho něco přejede, napadne nebo sežere, se zvyšovalo každým okamžikem, kdy zajíče zůstávalo ležet na cestě.

Instinktivně – a aniž bych si byla jistá, jestli je to správné – jsem se rozhodla, že si zajíče vezmu domů a za soumraku ho opět vrátím tam, kde jsem ho našla. Abych nesáhla přímo na něj, vytrhla jsem pár chomáčů uschlé trávy lemující cestu. Přidřepla jsem a napůl čekala, že zajíče začne každou chvíli pelášit pryč. To se však ani nepohnulo. Jednu dlaň jsem mu z boku přiložila k tělu a opatrně jsem si ho, zabalené do trávy, přitiskla k hrudi, načež jsem ho poponesla těch několik set metrů k zadnímu vchodu.

Doma jsem zajíče s obavami položila na kuchyňskou linku, abych ho prohlédla a ujistila se, že není zraněné. Volně jsem ho přitom ovinula novým žlutým hadříkem na utírání prachu, abych se jeho kožíšku nedotkla holýma rukama. Když jsem nenašla žádnou stopu po krvácení nebo poranění, ulevilo se mi. Zajíče se zapřelo o roztřesené přední tlapky, kratší než polovina mého malíčku a tenké jako tužky, a nejistě sedělo na zadku, mrkalo a jeho nozdry se rozšiřovaly, jako kdyby se snažilo v tom podivném prostředí zorientovat. V domě, kde se nad ním tyčily všechny ty předměty určené pro potřeby lidí, působilo ještě titěrněji než na cestě. Zdálo se však, že se nebojí, nesnažilo se přede mnou utíkat. Jeho tlamka vypadala na spodní straně zaoblené hlavičky jako tenká černá čárka a v obou koutcích se stáčela dolů, jako kdyby zajíče už teď život trochu zklamal. Ebenově černé oči byly mléčně, nafialověle zastřené, stejné, jaké mívají mnozí jiní čerstvě narození tvorové. Hmatové vousky mělo krátké a tuhé, zadní končetiny ohnuté do ostrého úhlu, samotné tlapky na délku dosahovaly téměř poloviny jeho těla.

Zavolala jsem místnímu ochranáři, který kdysi býval hajným, abych mu vysvětlila, co se stalo, a požádala ho o radu. Moji představu, že zajíče vrátím na pole, rychle rozmetal. Pověděl mi, že i kdyby nějakým způsobem dokázalo najít svou matku, odmítla by ho, protože by z něj i přes má opatření cítila člověka. Kromě toho prohlásil, že za desítky let, co se přírodou zabývá, nikdy neslyšel o nikom, kdo by úspěšně odchoval zaječí mládě. „Musíte se smířit s tím, že pravděpodobně vyhladoví nebo uhyne ze stresu,“ řekl laskavým hlasem, ale bez obalu. „Znám lidi, kteří se dokázali postarat o jezevce nebo lišku, ale zajíce domestikovat nejde.“

Cítila jsem stud a obavy. Neměla jsem v úmyslu si zajíče ochočit, jen mu poskytnout útočiště, ale zjevně jsem se dopustila velké chyby v úsudku. Vytrhla jsem malé zvířátko z volné přírody – možná zbytečně –, aniž bych vzala v úvahu, jestli a jak bych se o něj mohla postarat, a teď kvůli mně nejspíš umře. Srdce se mi sevřelo.

Já a mí tři sourozenci jsme vyrostli v zahraničí, kam rodiče zavedla práce. Do Anglie jsme se vraceli během prázdnin, abychom navštívili rodinu, a každé léto jsem v dětství trávila doma na venkově. Máma měla výjimečně vřelý vztah ke zvířatům, vzpomínám si, jak se starala o ježky, kavčí mláďata, a dokonce i zvonka zeleného – toho zachránila ze zobáku vrány a k mé radosti ho opatrovala, dokud se nezotavil. Sice to byly nádherné časy, ale když jsem dokončila školu a později vystudovala univerzitu, zaměřila jsem svou pozornost k Londýnu a k celému širému světu.

Následující roky mě postupně unášely dál a dál od přírody. Můj život tepal ve městě, kde jsem se nechala vtáhnout do světa domácí i zahraniční politiky – pracovala jsem jako politická poradkyně. Rozpracovávala jsem nápady a strategie veřejných činitelů, pomáhala jsem jim převést myšlenky do slov a při krizových situacích jsem jim v jejich štábu stála po boku, přičemž jsem spolupracovala s úzkým týmem stejně oddaných lidí. Antoine de Saint-Exupéry, autor Malého prince, napsal, že „kamarádi jsou jen ti, kdo připoutáni k jednomu lanu stoupají k témuž vrcholku“, a klidně tím mohl popisovat cílevědomost, která poháněla mě i mé kolegy. Tehdy jsme vtipkovali, že v jiné době, během státního převratu či revoluce, kdy by všichni ostatní uprchli, bychom my padli jako poslední, v bunkru našeho lídra a v krupobití kulek.

Pokud jsem ve svém životě podlehla nějaké závislosti, bylo to na návalech adrenalinu v okamžicích, kdy jsem zdolávala těžké situace nebo krize. A byla jsem závislá i na cestování – často jsem musela na cestu vyrazit v řádu hodin. Pevným plánům, které by narušily mou flexibilitu a kvůli kterým bych nemohla zkrátka vzít tašku a jít, jsem se vyhýbala a věřila jsem, že promeškané dovolené a rodinné oslavy mi vynahrazují neobvyklé, neopakovatelné zážitky a návštěvy částí světa, které bych jinak nejspíš nikdy nespatřila a mezi něž patřily Bamako, Bagdád, Kábul, Alžír, Damašek, Ulánbátar, Tallin, Sarajevo či Siem Reap. Práce o víkendech a přes svátky se stala mou druhou přirozeností. Chovat zvířátko za těch okolností by bylo kruté, něco takového se zcela vymykalo mojí mentalitě. Zajímaly mě mezinárodní krize postihující lidi, kdežto zvířata mi na mysli vytanula jen zřídkakdy. Čas jsem trávila po kancelářích, v zasedacích místnostech a na letištích. Nenazvala bych se zrovna praktickým člověkem. Posledním zvířátkem, o něž jsem se starala, byla v mých osmi letech bílá myška jménem Napoleon, s níž to skončilo špatně – jednoho dne, když jsem byla ve škole, naše kočka převrhla a otevřela myší klícku, což mělo předvídatelné následky.

Když mě odstředivá síla pandemie zavála domů na venkov a připoutala mě tam, byla jsem vnitřně rozpolcená: na jednu stranu se mi ulevilo a uvědomovala jsem si, jaké mám štěstí, ale zároveň jsem cítila hluboký neklid a obavy ohledně budoucnosti. Obtíže mi činila především změna životního tempa. Poté, co se uzavřely dveře kanceláří, vyrazila kolegyně, s níž jsem se přátelila, na venkov se mnou. Přísně jsme dodržovaly rytmus svých pracovních dní a v jednom kuse plánovaly návrat do města. V žádném z oněch scénářů, které jsme probíraly nebo které jsem si představovala, jsem ale nepočítala se zaječím mláďátkem. Několik dní před jeho nalezením jsem se šla sama projít a cestou se posadila na kámen u potůčku, který byl jen o malinko širší než strouha. Boty mi čvachtaly v blátě a nade mnou se tyčily stromy bez života, které působily zrovna tak žalostně, jako moje vlastní myšlenky – ty se mrzutě točily kolem pocitu, že se můj život zpomaluje v podobný čůrek vody. A najednou jsem – jakkoli nepravděpodobné to bylo – stála nad divokým tvorečkem a měla za úkol ho krmit a udržet ho při životě.

Zajíče trpělivě čekalo, ani v nejmenším netušilo, co se mi honí hlavou. Kamarádka, která tomu celému přihlížela, vyslovila moje pochyby nahlas. „Neber si to špatně, ale nemyslím si, že je to dobrý nápad,“ ozvala se. „Co s ním budeš dělat, až se vrátíš do Londýna? Nebylo by lepší svěřit ho někomu jinému? Někomu, kdo to se zvířaty opravdu umí?“ Přesně to napadlo i mě, ale jak to vyřkla, probudila tím moji paličatost. Nějak už si poradím.

Zavolala jsem svojí sestře, která má malou farmu, a o všem jí povyprávěla. Jak mám proboha krmit divoké, možná jen den staré zajíče? Přiznala, že o zajících nic neví, ale byla toho názoru, že mládě bude nejspíš potřebovat bezlaktózovou náhražku mléka, takovou, jakou se krmí koťata. Nabídla se, že mi ji následující den ráno koupí. A prozatím mi doveze výživu, kterou používají při odchovu jehňat. Hned sedla do auta a dovezla mi obrovský, trochu zablácený a otlučený kbelík s víkem plný sušeného mléka a kanystr sterilizačního přípravku.

S hranou sebejistotou jsem odklopila víko kbelíku a zkoumala horu jemného žlutého prášku uvnitř: zdálo se mi, že bych jím nakrmila celé stádo ovcí. Mým prvním úkolem bylo vypočítat poměr mléka a vody vhodný pro zvířátko mnohem drobnější než to nejmenší jehňátko. K tomu jsem potřebovala zajíče zvážit. Když jsem ho zvedla a položila do misky kuchyňské váhy, nedalo najevo strach. Zabalené do hadříku vážilo sto gramů – méně než jablko.

Smíchala jsem prášek s vodou a směs přelila do malé kosmetické lahvičky, která měla uzávěr s pipetou. Uvědomovala jsem si, že k tomuto účelu není vhodná, a proto jsem ji celou rozebrala, několikrát vymyla, sterilizovala a pečlivě prohlédla v obavě, aby v ní nezůstal ani ten nejmenší zbyteček původního přípravku. Lahvičku jsem na malou chvilku postavila do hrnku s vroucí vodou a pak si kápla pár kapek na vnitřní stranu zápěstí, abych zkontrolovala teplotu, načež jsem zajíče v hadříku zvedla a váhavě si ho přidržovala na hrudi. Téměř nic nevážilo, bylo teplé, měkké, tak malé, že se mi vešlo do dlaně. Přes látku jsem cítila obrysy jeho tlapek.

Natočila jsem zajíče k sobě, abych snáz našla maličký ústní otvor, načež jsem do něj vsunula pipetu a vymáčkla několik kapek mléka. Mláďátko polklo a zamrkalo. Vypadalo to, že mu většina tekutiny skončila pod bradou, stékala mu po srsti až na hadřík. Spolklo něco? Nebyla jsem si jistá. Opakovala jsem tentýž proces, dokud zajíče nezavřelo očka. Zdálo se, že v mojí dlani začalo podřimovat.

Přenesla jsem ho chodbou do místnosti, kterou jsem využívala jako pracovnu, a položila ho na koberec, abych se mohla usadit ke stolu a vyhledat si nějaké informace o zaječích mláďatech. Rady na internetu týkající se králíků jako by neměly konce, oproti tomu o zajících jsem nenašla skoro nic, kromě obecných údajů o živočišném druhu. Když teď mělo zajíče volnost, nejistě ťapkalo po podlaze. Pokaždé když se pokusilo zvednout z horizontální polohy, zadní nohy se mu za tělem roztáhly do šířky a zvířátko sklouzlo na bříško. Motalo se v jednom rohu pokoje, často se dramaticky naklonilo na jednu stranu a občas spadlo na nos.

S obavou, že by mohlo být nemocné (varování se mi koneckonců dostalo), jsem znepokojeně zavolala sestře a navrhla jí, aby péči o zajíče převzala. Nevěřila jsem svým schopnostem a zlobila se sama na sebe – pokud uhyne, bude to dost možná moje chyba. Sestra na rozdíl ode mě prožila většinu života na vesnici. Je houževnatá nejen díky svému temperamentu, ale i odborné průpravě – pracuje jako zdravotní sestřička na jednotce intenzivní péče – a ani člověk, ani zvíře ji nemohou rozhodit. Dokáže se stejnou sebejistotou zachránit život vybouraného motorkáře i pomoct ovci při těžkém porodu a je první osobou, které všichni z rodiny volají v naléhavých zdravotních případech. Já na druhou stranu nesnáším krev, a navíc mě nemoci a jiné těžké životní chvíle vyvádějí z míry. Dávám přednost tomu – nebo se o to alespoň snažím –, udržovat si od takových bolestných prožitků odstup.

„Já na tohle nejsem ta pravá,“ oznámila jsem jí. „Netuším, co dělám. Ještě ho omylem zabiju.“ V odpověď mi vyjmenovala zvířata, která už doma má: dvě kočky, dva ovčácké psy, štěně, nedávno vylíhnuté perličky, několik osiřelých jehňat a dvě mláďata páva. Upozornila mě, jakou kakofonii zvuků vyluzují. Její dům, prohlásila, je pro zaječí mláďátko naprosto nevyhovující prostředí. Mlčela jsem. „Však ty to zvládneš,“ ujistila mě a zavěsila.

Když se setmělo, prohrabala jsem všechny skříně v domě, abych našla přiměřeně velkou krabici od bot, která by zajíčeti posloužila jako dočasný domov, a pak jsem znovu vyšla ven – přinést z okraje pole další trávu, domnívala jsem se totiž, že to pro něj bude nejznámější podestýlka. Tráva, které jsem předtím nevěnovala zvláštní pozornost, mi sahala až do pasu. Dlouhá stébla, vysušená letním sluncem, se ohýbala pod tíhou ochmýřených klásků a nakláněla se směrem, kterým obvykle foukal vítr, podobala se vlně zamrzlé v okamžiku, kdy se překlopila. Natrhala jsem plnou náruč trávy, vysušila ji u ohně a vystlala s ní dno a boky krabice, načež jsem do improvizovaného úkrytu položila zajíče. Krabici jsem nechala odkrytou, jen jsem přes ni položila svazek dlouhé trávy namísto víka a umístila ji na vyhřívanou kamennou dlažbu v zadní části domu. Sehnula jsem se a chvilku mládě pozorovala. Snažila jsem se rozpoznat, jestli nemůže mít hlad, žízeň, není mu zima nebo se nebojí. Leželo však nehybně, s tlapkami nataženými před sebou a oušky přitisknutými podél hřbetu. Jeho černé oči nic neprozrazovaly. Se snažným přáním, aby přežilo, jsem zhasla světlo a šla si lehnout.

Cestou nahoru po schodech jsem si vybavila kohoutka, kterého moje rodina chovala, když jsem byla malá: jmenoval se Charlie a byl divoký, tvrdohlavý a družný. Poté, co onemocněl, odvedli rodiče mě i moje bratry a sestru pryč, aby nás ušetřili jeho konce. Jakmile se nikdo nedíval, po špičkách jsem se přikradla zpátky – vzpomínám si, jak jsem byla přesvědčená, že mu dokážu pomoct. Pohled na něj mě šokoval: třesoucí se vyzáblé, šupinaté nohy, zamlžené oči a zobák, jenž se otevíral a zavíral, jak kohoutek lapal po dechu, než vydechl naposledy. Hrdý a svárlivý pták, kterého jsem měla tak ráda, byl najednou pryč, a já vytušila, že se za tím skrývá tajemství, kterému moje dětská mysl nebyla s to porozumět. A teď jsem se bála, že následujícího rána najdu v krabici zajíčkovo bezvládné, mrtvé tělíčko, a znovu jsem zapochybovala o svém rozhodnutí zvednout ho ze země. Hlavou se mi honilo, zda ho jeho matka, se struky plnými mléka, někde venku v polích nehledá, a s těžkým srdcem jsem usnula.

2. Sbližování

„Všichni jsou divocí: zajíci zdrsných, deštivých kotlin, zajíci zjetelem porostlých kopců izajíci zchladných hor, divocí jako nářek čejky ajako smutný aosamělý let volavky.“

– Ian Niall: The Poacher’s Handbook, 1950

Teprve se rozednívalo, když jsem se staženým žaludkem pospíchala dolů. Tam jsem súlevou zjistila, že si zajíče vnoci vytvořilo hnízdečko ztrávy, které bylo jen sotva větší než ono samo. Sedělo vedle něj, jeho drobná ouška mířila vzhůru, jako kdyby bylo připravené dobýt svět.

Jak sestra slíbila, přivezla mi toho rána krabici sušeného mléka pro koťata apadesátimililitrovou lahvičku, podle etikety vhodnou „pro koťata, štěňata, králíky aježky“. Nemohla jsem si nevšimnout, že ozajících na ní nestála ani zmínka.

Umyla jsem si ruce, lahvičku sterilizovala apřipravila se na druhé krmení. Oblékla jsem si černé triko, které jsem na sobě měla ipředešlého dne – doufala jsem totiž, že bude zajíčeti vonět povědomě –, ajemně jsem mláďátko přidržovala vtomtéž hadříku. Srdce mi radostně poskočilo, když zajíče spolykalo zhruba lžičku mléka. Oproti mým očekáváním zůstalo naživu apilo. Seděla jsem klidně, uchvácená hřejivou přítomností zvířátka na svém klíně. To ráno bylo zrovna tak poklidné atiché jako zajíče přitisknuté kmému břichu.

Můj domek je bývalé hospodářské stavení, nízké apostavené zkamene, anachází se vproláklině mezi třemi poli. Okolní půda, obdělávaná různými rodinami, je hustě osetá pšenicí adalšími druhy obilí, výjimku tvoří jen les přímo za domem. Kromě lesa aněkolika osamělých dubů vysazených ve vzdálených pásech křovin je vokolí jen málo stromů, které by zvířatům poskytovaly úkryt. Krajina je otevřená, ne však placatá. Zvedá se aklesá, sem tam mírné pahorky, schovaná zákoutí, strmé svahy, skryté strouhy ibažinaté louky. Obloha visí nízko avítr vane silně. Pod zemí tu proudí voda, která místy prýští ven aklokotá úzkými potůčky, klikatícími se mezi shluky olší, vrb abřízek spřevislými větvemi; kvapně vzimě, líně vlétě.

Zptačí perspektivy lze stavení vmozaice temných lesů, tichých polí acestiček nejspíš jen stěží postřehnout, jelikož jsou jeho zdi vybudované zhrubého šedého kamene, vytěženého někde poblíž nebo nasbíraného zokolních polí. Je zakreslené na mapách této oblasti zosmnáctého století, nicméně může být ještě starší. Na jeho konstrukci nebo původním účelu není nic ohromujícího: sloužilo ke třídění aprohlídkám ovcí, uskladnění sena ke krmení přes zimu ajako přístřešek pro churavá jehňata. Proto ho také vystavěli jakožto trojkřídlou nízkou budovu – tvarem se podobá podkově, ale uzavírá ji zeď, která uprostřed vytváří ohradu, do níž se zaháněly ovce.

Zchátralou stavbu jsem koupila jako takový projekt, ke kterému bych se mohla vpřípadě potřeby uchýlit, protože moje práce sice byla zajímavá avzrušující, ale zároveň ipomíjivá, podléhající vrtochům politické štěstěny. Když jsem se budovy ujala, jednalo se oruinu: dusily ji kopřivy apopadané trámy, bičovaly ji urputné větry, které údolím nepřetržitě duly ve směru proraženém ledovcem vdobě ledové. Aby se vbývalém ovčíně dalo bydlet, bylo třeba znovu vybudovat zhroucené zdi, stavbu odizolovat avyspárovat, dodat nové krokve avazníky acelou střechu pokrýt. Výsledkem několikaletých prací byl domek ojednom podlaží, svýjimkou jednoho křídla domu, vněmž se dříve ukládalo seno akde vznikla malá podkrovní ložnice svýhledem do údolí, obrácená směrem, odkud obvykle foukal vítr. Když byla stavba dokončena, málokdy jsem ji navštívila na více než několik dní vkuse, protože mě práce většinu času držela ve městě.