Obsah

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Třicet šest

Třicet sedm

Třicet osm

Třicet devět

Čtyřicet

Čtyřicet jedna

Čtyřicet dva

Čtyřicet tři

Čtyřicet čtyři

Čtyřicet pět

Čtyřicet šest

Čtyřicet sedm

Čtyřicet osm

Čtyřicet devět

Padesát

Padesát jedna

Padesát dva

Padesát tři

Padesát čtyři

Padesát pět

Padesát šest

Padesát sedm

Padesát osm

Padesát devět

Šedesát

Šedesát jedna

Šedesát dva

Šedesát tři

Šedesát čtyři

Šedesát pět

Šedesát šest

Šedesát sedm

Epilog

bonusový materiál

Upozornění

Tato kniha obsahuje citlivá témata, mimo jiné domácí násilí v domě hlavní hrdinky (nikoliv mezi Dionem a Faye) a ztrátu rodičů.

Ačkoliv je odplata zaručena a stejně tak i šťastný konec, doporučujeme čtenářům, aby ke čtení přistupovali s rozvahou.

THE UNWANTED MARRIAGE

Copyright © 2024 by Catharina Maura

V českém jazyce vychází po dohodě

se Sourcebooks, LLC., USA

www.sourcebooks.com

Všechna práva vyhrazena.

Návrh obálky © Catharina Maura

České vydání © Bourdon, 2026

Překlad © Romana Hegedüsová, 2026

ISBN 978-80-7611-390-9

Tahle kniha je pro ty z nás, kteří necháváme svůj život plynout předstírajíce, že je všechno tak, jak má být. Nepřestávejte dělat všechna těžká rozhodnutí, o kterých víte, že je udělat musíte, a to tak dlouho, dokud nebude vaše bdění lepší než vaše nejsladší sny.

Jedna

Dion

Když mě a mé sourozence babička požádala, abychom se sešli v přijímacím salonu, tušil jsem, která bije. Nechtěl jsem si to přiznat, ale prostě jsem věděl, že nadešel můj čas.

Babička bloudí očima po místnosti, a zatímco si pozorně prohlíží mé čtyři bratry a mladší sestru, já si prohlížím ji. Její dokonale upravené vlasy po ramena, modrý kostýmek, který má na sobě, a naprosto nekompromisně bezcitné vystupování. Dnes není v jejím pohledu ani stopa laskavosti.

Když si odkašle, ztuhnu. A jakmile na mně spočine pohledem svých chladných zelených očí, zhoupne se mi žaludek. Věděl jsem, co řekne, dřív než otevřela pusu, ale to váhu jejích slov nijak nesnižuje.

„Dione, stanovili jsme datum tvé svatby,“ oznámí a v jejím tónu jsou patrné stopy konečného rozhodnutí, se kterým se jen těžko smiřuju. „Obřad se bude konat ode dneška za šest měsíců.“

Napětí v místnosti je hmatatelné, vzduch nasáklý pocitem porážky. „Rozumím,“ zamumlám a hlas se mi chvěje. Nedokážu to zastavit. Moje obvyklá lhostejná maska dnes večer nefunguje, a tak sklopím zrak, protože nechci zbytečně znepokojovat své sourozence.

Dohodnuté sňatky jsou v rodině Windsorů tradicí, už dlouho vím, že tenhle den jednou nastane. Ze všech svých sourozenců jsem jediný, kdo už je léta zasnoubený, a taky jediný, kdo už víc než deset let ví, koho si bude brát. Což mi situaci ovšem nikdy nijak neusnadňovalo. Ne. Pokud vůbec něco, připadalo mi to, jako bych pomalu kráčel na popraviště, kde bude nakonec můj osud zpečetěn.

Babička začne probírat svatební plány, detaily a načasování, ale já se na její slova nedokážu soustředit. Myslím jen na jediné, na svou snoubenku Faye.

Kdykoliv si na ni vzpomenu, moje myšlenky provází i výčitky svědomí a dnes tomu není jinak. Výčitky za všechno, co jsem jí vzal, i za to, co ještě zkazím. Měla mít před sebou celý život, ale já místo toho zničím i to, co z ní zbylo.

„Dione?“ ozve se babička a vytrhne mě ze zamyšlení. Zvednu oči a uvědomím si, že celá místnost ztichla. „Mám ti připomenout naši dohodu? Je na čase, aby ses Faye přestal vyhýbat.“

Zatnu zuby a krátce přikývnu. S Faye nás zasnoubili už jako děti, ale mě o tom informovali, až když mi bylo šestnáct. Jakmile to bylo možné, jsem utekl na internátní školu a pak na vysokou do zahraničí. Děsila mě myšlenka, že bych si měl vzít někoho o deset let mladšího, ale už tehdy v tom bylo něco víc. Problém byl, že šlo právě o ni.

Dál jsem utíkal, po studiu na vysoké jsem se snažil soustředit na expanzi našeho konglomerátu do celého světa, jen abych se s ní nemusel vídat častěji než několikrát do roka. Prací v zámoří jsem si koupil trochu času, ale nestačilo to.

Nikdy to nebude stačit.

Babička mluví dál, ale já už to nevydržím ani minutu. Než mi dojde, co vlastně dělám, prolétnu dveřmi a přes půl našeho pozemku. Myšlenky mi přitom víří hlavou. Jdu dál, čerstvý vzduch a chladný osten větru je přesně to, co jsem potřeboval, abych dokázal přestat myslet na Faye.

Do svých myšlenek jsem se zabral natolik, že jsem si ani nevšiml, kam mě nohy vedou. Když se zastavím před známým domem, bolestně se mi sevře srdce. A to ostré bodnutí je vítanou změnou oproti otupělosti, která se mě zmocnila poté, co jsem opustil salon. Neměl jsem v úmyslu sem jít, ale dnes večer, jak se zdá, svým pocitům viny neuniknu.

Lehce přejedu prsty po skrýši ve zdi, pak zatlačím na jednu z cihel a odhalí se mi náhradní klíč. Dům, v němž jsme žili jako děti, je jedinou budovou na pozemku, kterou jsme nevylepšili o nové technologie jako ty ostatní. Ačkoliv jsme o tom spolu nikdy nemluvili, se sourozenci jsme se tiše shodli na tom, že necháme dům nedotčený. Možná, že jsme prostě všichni chtěli zachovat něco, co nám zbylo po rodičích, nebo není nikdo z nás připraven se s tím smířit. A nejsem si jist, zda vůbec někdy bude.

Vejdu dovnitř. Dům je tichý, a přestože vypadá tak, jak si ho pamatuju, mám z něj nyní jiný pocit. Kdysi to býval domov plný lásky. Teď z něj čiší prázdnota a mě to zasáhne stejně silně jako před dvaceti lety.

Něco ve mně přesto doufalo, že máma sejde dolů ze schodů a s milým úsměvem mě přivítá doma. Vědomí, že už ji nikdy neuvidím, bolí stále stejně. Dnes možná ještě o něco víc než obvykle.

Rozechvěle se nadechnu a plíce se mi sevřou, jak se snažím dýchat přes tupou bolest na hrudi. Dal bych cokoliv za to, aby tu mí rodiče se mnou dnes mohli být. A vědomí, že nemůžu udělat absolutně nic, abych je přivedl zpátky, mi drásá už tak rozervanou duši.

Zastavím se před tátovým domácím barem a nechám se unést představou, jaké by to bylo, dát si s ním skleničku. Jakou radu by pro mě dnes měl? Táta malou Faye zbožňoval a pochybuju, že by tomu dnes bylo jinak.

Roztřesenou rukou se natáhnu po lahvi tátovy nejlepší whisky a napiju se. Tekutina mě zahřeje v krku a já ten pocit vítám. Dál se toulám domem, dokud mě nohy nezastaví před matčiným pianem. Na místě ztuhnu, v srdci mám jen velké prázdno. Tohle koncertní křídlo si nechala vyrobit na míru. Povrchovou úpravu mělo z palisandru, který mě nechala vybrat, a horní desku zdobil erb Windsorů, detailně vyvedený z pravého zlata. Je to nádherný kus hodný královny, jakou máma byla, a já bych dal všechno, jen abych ji mohl ještě jednou naposledy slyšet hrát. Položil bych život za to, abych ještě jednou spatřil její úsměv.

Znovu si párkrát přihnu z tátovy whisky a na okamžik mě napadne, co by si o mně myslela máma, kdyby mě dnes viděla. Byla by zklamaná, že jsem přestal hrát na klavír? V myšlenkách se znovu vrátím k Faye, a vykročím dál.

Matce by se moc líbilo, co  se z Faye stalo, i kdyby šlo jen o to, že je z ní koncertní pianistka, stejně jako byly obě naše matky. Ta moje by s ní chtěla přímo v této místnosti hrát duety a měly by si stále o čem povídat. Vyprávěla by Faye, jak mě jako malého kluka učila hrát a jak chtěla, abych se jednou vydal v jejích stopách. Udělal bych to, kdyby tu stále byla?

Posadím se na matčinu stoličku u piana. Na stojanu zůstaly nedotčené noty. La campanella. Její nejoblíbenější. Ani ty noty nepotřebovala, aby to zahrála – byly tam jen pro mě. Šlo o poslední skladbu, kterou se mě snažila naučit, a jednu z mála, kterou jsem nikdy dokonale nezvládl.

S těžkým srdcem zlehka přejedu prsty po bílých klávesách. „Chybíš mi,“ zašeptám a zoufale toužím slyšet odpověď. Když se mi žádné nedostane, znovu si zhluboka přihnu z tátovy lahve. Pak si ji postavím vedle sebe na zem. Zoufalství určuje mé další kroky, takže usedám k pianu a začínám hrát, pěkně pomalu. Očima létám po notách a na okamžik se mi vybaví, proč mě hraní na klavír tak hrozně bavilo, tehdy, když mi ještě jeho zvuk nerval srdce na kusy, když to bylo něco, co jsme měli společné, máma a já.

Melodie je zkreslená, narušená tóny rozladěného piana, ale zvláštním způsobem to vyhovuje mé náladě mnohem víc než jinak obvykle lehký a povznášející tón slavné Lisztovy skladby. Zní tak pokřiveně, jak se sám cítím, a máma by sebou trhla pokaždé, když vynechám notu. Zděsila by se nad tím, jak ničím její oblíbený kus a jak vinou mé nedbalosti zní její klavír. Ale pak by nasadila zářivý a uklidňující úsměv, protože taková ona byla. Vřelost, láska a světlo mého života. Od chvíle, kdy jsem přišel o oba rodiče, můj život přikryl temný stín. A myslím, že mu už nikdy neuniknu.

Tóny najednou zní temněji a drsněji. Akustika v této místnosti je dokonalá jako vždy. Bolest v srdci mi to ovšem nijak neutiší. Zazní poslední nota, já rozechvěle vydechnu a opřu se čelem o stojan na noty.

„Myslela jsem, že už tě nikdy neuslyším hrát.“

Ztuhnu a ohlédnu se za sebe. Ve dveřích spatřím stát svou sestru se stejně znepokojeným výrazem, jaký mám zřejmě i já. Jak věděla, kde mě hledat?

Pak tu myšlenku zaplaším a hořce se usměju. Jistěže to věděla. Sierra a já jsme ze stejného těsta. Má kolem sebe stejně zářivou auru, jakou mívala i naše matka, ale za jejím úsměvem se skrývají hlubiny, které většina lidí nepochopí. Je z nás ze všech nejpozornější a nejstarostlivější. Vše hluboce prožívá, vzestupy i pády, a kdykoliv některý z jejích sourozenců trpí, cítí to utrpení s ním. Dnešek je pro mě sice těžký, ale když bude Sierra svědkem toho, jak moc mě to bolí, zlomí jí to srdce víc než mně. Vím, že bych se měl přetvařovat a být tím starším bráchou, kterého si zaslouží, ale nedokážu to. Dnes ne.

Dojde ke mně, klekne si u mé stoličky a snaží se usmát. Rozpřáhnu ruce a ona mě pevně obejme. S povzdechem se jí opřu bradou o hlavu a přitisknu si ji k sobě.

„Myslím, že to nezvládnu,“ přiznám se jí a šeptám tak tiše, že je mě sotva slyšet. Ona jediná ví o pocitu viny a studu, které v sobě nosím, a o hříších, které mě tíží.

„Nebyla to tvoje vina, Dione,“ nalhává mi.

„Tohle jí nemůžu udělat. Jí ne.“

Sierra se ode mě odtáhne a opatrně na mě pohlédne. „Jenže ty musíš, a pokud hledáš odpuštění, není ten nejlepší způsob, jak ho dosáhnout, udělat Faye šťastnou? Možná, že zjistíš, že s ní dokážeš být i šťastný, tak jak si zasloužíš. Protože ty si to vážně zasloužíš, Dione.“

Podívám se své sestře do očí a vnímám její upřímnost. Jak tomu může věřit, tak hluboce, s takovým přesvědčením? Jak tu může jen tak sedět a nedávat mi za vinu všechno, co jsem jí a nám všem vzal?

Dívala by se na to stejně, kdyby věděla o zlomyslnosti, která se ve mně skrývá? Bojím se, že tím jedem nakazím i Faye. Kdyby se mnou žila, zasáhne ji to, pokřiví ji – a nějaká zvrhlá, krutá část mého já to tak i chce. Co by na to řekla Sierra, kdybych přiznal, že před svou snoubenkou neutíkám jen z pocitu viny?

Dvě

Faye

Když zvedám vidličku k ústům, mám záda rovná jako pravítko. Jen lehký třes ruky prozrazuje strach, který se mi usazuje hluboko v nitru. Stisknu vidličku ještě pevněji, žvýkám sázená vejce bez chuti a silou vůle se přinutím zůstat klidná.

Všichni na to čekáme – až se na nás otec rozkřikne kvůli kdoví čemu. Co to bude dnes? Jídlo? Možná si myslí, že žvýkáme příliš hlasitě.

Ať to bude cokoliv, něco se určitě stane. Obvykle by už byl touto dobou na cestě do práce. To, že neodešel, nevěstí pro nikoho z nás nic dobrého.

Moje macecha Abigail má ve tváři stejný výraz, jaký mám nepochybně i já. Hranou zdvořilost, která se rodí ze strachu. Obě jsme až děsivě klidné, protože jsme se nepříjemným způsobem poučily, že jakékoliv jiné chování mého otce rozčílí.

Snažím se mít svůj dech pod kontrolou a soustředím se na jídlo. Nedopustím, aby mě nachytal, jak nechávám na talíři byť jen drobek, i kdyby hrozilo, že se pozvracím.

Jsem čím dál nervóznější, když vidím, jak se mé dvě nevlastní sestry Linda a Chloe vrtí na svých židlích. Sleduju, jak s každou další vteřinou roste otcovo podráždění. Prosím, modlím se v duchu. Prosím, ať je netrestá za to, jak jsou neklidné.

Mé dvě mladší nevlastní sestry se nemusely učit, jak se našemu otci přizpůsobit, což mě stejným dílem těší i děsí. Znamená to totiž, že mají stále šanci a jejich duch ještě není zlomený. Jenže to zároveň znamená, že jeho jednání jim může ublížit víc než mně. Já už jsem si na to zvykla, ale doufám, že ony nikdy nebudou muset. Už to nebude dlouho trvat. Ještě několik měsíců a všechno se konečně obrátí k lepšímu.

„Lindo,“ ozve se otec a ona ztuhne. Na zlomek vteřiny se jí v očích objeví děs, ale pak se ovládne a nasadí úsměv, tak jak jsme se to všechny dokonale naučily. Otec holkám doposud neublížil, ale jak dlouho je ještě dokážu chránit?

„Ano, otče?“

„Kdy odjíždíš do školy?“

U srdce mě bodne osten touhy a rozechvěle se nadechnu. Nedávno jsem dokončila vysokou školu, ale na rozdíl od své sestry jsem nikdy nesměla bydlet v kampusu. Přeju jí to, jen si malá část mě přeje, abych mohla zažít to samé.

„Ode dneška za tři týdny,“ odpoví tichým a milým hlasem.

Linda má před sebou tolik možností a já si říkám, zda si uvědomuje, jaký to je luxus. Bude si moci sama vybrat, jaký obor studovat, s jakými lidmi se bude přátelit. Unikne z otcových spárů a vydá se do světa, který jí umožní formovat si vlastní budoucnost – a to je všechno, co jsem pro ni kdy chtěla.

Zajímalo by mě, jaké to je objevovat vlastní zájmy, ona to bude moct zažít. Mě přinutili studovat obchod, abych měla dostatek znalostí a mohla vést erudované rozhovory s Dionem. Jenže mě to nikdy nezajímalo. Všechno na mém životě bylo předem naplánované. Cílem bylo udělat ze mě pro něj dokonalou manželku.

Nebýt Diona, nejsem si ani jistá, jestli by ze mě byla pianistka. Kdyby se ode mě neočekávalo, že si ho vezmu, nutili by mě, abych se naučila hrát? Bylo by mé dětství plné tvrdého cvičení a soutěží? Možná, že ano, koneckonců moje matka byla slavná pianistka a dědeček taky. Otec je přesvědčený, že to muselo být v máminých genech, jelikož ani Linda, ani Chloe nemají na piano talent, který by ke svému hořkému zklamání mohl využít ve svůj prospěch.

„Ke konci prvního semestru si musíš udělat volno na Fayinu svatbu. Budeme tě tam potřebovat a ty svou sestru podpoříš.“

Zoufalství se mění v beznaděj, a tak si jen naberu na vidličku další sousto a předstírám, že se mě to netýká. Jsem ráda, že ani jedna z mých sester není v mé situaci, ale dala bych cokoliv za jediný den skutečné svobody, jediný den, kdy bych se necítila jako obětní beránek, jako chovná klisna.

Chloe se zavrtí na židli a já na ni mrknu. Ještě dva roky a i ona bude moct utéct z tohoto místa, kterému jsme nuceny říkat domov. Ovšem já ho jen vyměním za jinou zlatou klec.

Myšlenky mi samovolně zabloudí k docela jiné budoucnosti, takové, kde bych si mohla svobodně vybrat, co si obleču, kam půjdu, co budu jíst a jak mluvit. Cestovala bych po světě, vyhledávala nová dobrodružství, i kdyby to bylo jen proto, abych zjistila, co se mi líbí a kdo jsem. Hrála bych na opuštěná nádražní piana, prostě proto, že sama chci, a ne proto, že to ode mě někdo očekává. Tančila bych v dešti a pila víc, než je vhodné, užívala si každý okamžik, díky kterému bych měla pocit, že žiju. Držela bych se za ruku s mužem, který si zvolil mě, chtěl mě, a byli bychom šťastní. Když myslím na takovou budoucnost, Dionovy zelené oči tam nevidím. Ne. V mých nejdivočejších snech se na mě zářivě usmívají nádherné kávově hnědé oči a ta barva naznačuje hloubku jeho oddanosti.

Cítím na sobě otcův pohled a okamžik nato jeho nůž dopadne na stůl. Cinknutí kovu o mramor je osudovým znamením, které už dobře poznávám. „Faye,“ promluví otec zdánlivě klidným hlasem. „Mluvila jsi poslední dobou s Dionem? Pokud vím, chystá se přestěhovat zpět z Londýna, takže tu teď bude bývat častěji.“

Při pomyšlení na svého snoubence se mi sevře žaludek. Měsíce jsem o něm neslyšela, ovšem otec si nakonec najde způsob, jak z toho vinit mě. Termín svatby byl stanoven před měsícem, ale my jsme o tom spolu ještě ani nemluvili. Mělo mi dojít, že se bude brzy vracet, ale tak nějak jsem stále doufala, že mi zbývá víc času.

„Několikrát jsem ho kontaktovala a řekl mi, že se se mnou spojí, bude-li to potřeba,“ lžu naprosto klidným hlasem. Dionovi jsem volala jen jednou, před pár týdny, a můj hovor okamžitě spadl do hlasové schránky. Od té doby jsem se o to už nepokoušela, ale tohle můj otec nemůže vědět.

Mimo oficiální akce rodiny Windsorových se spolu nevídáme a rozhodně si ani nevoláme. Dokonce mám takové podezření, že jsem jedním z důvodů, proč si zvolil práci pro jednu ze zahraničních poboček jejich společnosti. Při osobních setkáních je vždy neuvěřitelně zdvořilý a ohleduplný, ale je jasné, že vzít si mě nechce. Naprosto mě ignoruje a to mluví za vše. Pochybuju, že tuší, jak moc jsem mu za to vděčná. Pokud budu mít štěstí, bude v tom pokračovat i po svatbě.

„Pojď ke mně, Faye,“ prohodí otec tichým hlasem.

Přeběhne mi mráz po zádech a srdce mi začíná divoce bít, jak mě přepadá pocit hrůzy. Ztěžka polknu, vstanu a opatrně k němu vykročím. Vím, že je lepší poslechnout. Jakmile se před ním zastavím, myšlenky mi zděšeně víří hlavou a ramena mám shrbená strachem. Pokouší se mě přemoct pocit bezmoci, ale já mu odmítám podlehnout.

Chytí mě pod krkem. Stojím, ani se nepohnu a jeho sevření pomalu zesiluje. Nikdy netlačí tak, aby mi na krku zůstaly stopy, ale dost na to, aby se mi hůř dýchalo. Dělám, co můžu, abych zůstala klidná, protože vím, že kdybych zpanikařila, bude to pro nás pro všechny jen horší. Jeho prsty se mi zarývají do kůže, tlačí mi na krk zboku a nechává jen tolik kyslíku, abych neomdlela.

„Musím ti připomínat, co je v sázce?“ zašeptá a oči mu planou nenávistí. Windsorové mu slíbili dva miliony za každý rok mého manželství s Dionem, tedy celkem maximálně šest milionů, a otec se postará, abych na to nezapomněla.

Oči se mi plní slzami a plíce bojují o každý nádech. V nitru se mi začíná rodit záchvat paniky, ale já mu nesmím podlehnout. Přestanu-li ovládat ten klid, který se snažím udržet a ke kterému se upínám, začne zuřit ještě víc a násilí neobrátí jen proti mně.

„Ne, otče,“ zachrčím. Odvrátím zrak, jeho pohled už nesnesu. Nikdy jsem nepřišla na to, proč mě tak nenávidí, ani jsem nedokázala jeho zášť nějak zmírnit. Ať dělám, co dělám, za laskavost, jakou často projevuje Lindě a Chloe, mu nestojím. Jsem jediná, které takhle ubližuje, jim nikdy. Jsem vděčná, že jsou jeho krutosti ušetřeny, jen si přeju, abych mohla být taky.

„Konečně stanovili datum svatby, takže se opovaž mu dát důvod k tomu, aby ji znovu odložil. Cožpak nestačilo, že trvali na tom, abychom počkali, než dostuduješ? Už mě nebaví dál čekat, Faye,“ řekne a sevře mi prsty kolem krku, dokud nepřikývnu na souhlas.

„Luca Windsor svou babičku neposlechl a místo své snoubenky si vzal svou sekretářku. Tím nastavil precedens, který nám může všechno zkomplikovat. Dion měl do té doby pocit, že nemá na výběr, nicméně to se změnilo. Do svatby zbývá jen několik měsíců, na chyby není čas. Je třeba změnit taktiku. Místo toho, aby ses mu dál vyhýbala ze strachu, že si jeho rodina všimne, že nejsi dost dobrá partie, musíš ho okouzlit natolik, že tvoje nedostatky přehlédne.“

Sevře se mi žaludek, ale přesto přikývnu. Se svým osudem jsem smířená. To poslední, o co stojím, je ocitnout se v blízkosti Diona, ale nemám na výběr. Tady není v sázce jen můj život. Neposlechnu-li ho, potrestá za to mou macechu. „Ano, otče,“ vykoktám ze sebe plaše, přestože hluboko v mém nitru plane vzdor.

Pak mě pustí a ze stolu popadne svůj mobil. „Nepokaz to,“ varuje mě. Pak odejde a práskne za sebou dveřmi. Pomalu se sesunu na prázdnou židli před sebou, protože už se ani na okamžik neudržím na nohách. Třesu se a nenávidím se za to. Ten pocit slabosti a bezmoci nesnáším.

Chloe se ke mně natáhne, chytí mě za ruku a já se přinutím k úsměvu. „Jsi v pořádku?“ zašeptá.

Přikývnu a sevřu jí ruku. V pořádku nejsem ani omylem, ale už jsem se to naučila tak dobře předstírat, že někdy oklamu i samu sebe.

„Měla by ses co nejdřív sejít s Dionem,“ řekne Abigail tiše. Ani se neobtěžuje se zeptat, jak mi je. Možná si na to už zvykla, nebo jí prostě nezáleží na tom, jak se cítím. Čím dál víc mi začíná připadat, že je to nejspíš to druhé.

Kdy se mě naposledy snažila zastat? Nikdy jsem nechtěla, aby se stavěla mezi mého otce a mě, protože tím by vše jen zhoršila, ale nemělo by ji to aspoň trochu znepokojovat?

„To taky udělám. Dnes se mám potkat s jeho sestrou. A jestli se už Dion vrátil, možná tam bude s ní,“ lžu a snažím se potlačit pocit viny, který má slova doprovází.

„Fajn,“ vydechne. Chvíli se na ni upřeně dívám a musím obdivovat dokonalý make-up a krásné blond vlasy, kterými se ode mě obě odlišují. Zajímalo by mě, zda pod vším tím make-upem neskrývá modřiny.

„Tvůj otec je správný chlap,“ pronese Abigail s očima upřenýma do talíře. Říkám si, koho chce svými slovy přesvědčit, zda mě, sebe nebo obě sestry. „Udělej prostě všechno pro to, aby si tě Dion vzal, Faye. Jakmile dostaneme ty peníze, co nám Windsorové slíbili, všechno bude zase dokonalé. Tvůj otec se změnil poté, co jeho společnost málem zkrachovala. Těžební průmysl už není, co býval. Dělá, co může, ale tu finanční injekci, kterou mu poskytnou, vážně potřebuje.“

Tohle říká pořád, jenže můj otec se takhle choval, co si ho pamatuju. Abigail se snaží v něm vidět člověka, jakým býval před víc než deseti lety, když jeho byznys vzkvétal, a před tím, než jeho láska k alkoholu zastínila jeho lásku k nám.

S povzdechem vstanu, protože se na ni už nedokážu dál dívat. „Měla bych se nachystat. Nerada bych nechala Sierru Windsorovou čekat,“ řeknu a ta lež mi vyklouzne ze rtů s naprostou lehkostí.

Ještě jednou. Ještě jednou a naposled budu sobecká.

Tři

Faye

„Co se stalo?“ ptá se Eric a podle hlasu je znát, že o mě má starost. Natáhne se, aby mě chytil za ruku, a než mi ji zlehka políbí, propleteme si prsty. „Myslím, že takhle nešťastnou jsem tě ještě neviděl, Faye.“

Překvapeně se na něj podívám a on se na mě usměje tak něžně, až mi mé bolavé srdce poskočí. Jsem tak zvyklá na to, že jsem neviditelná, i když ten člověk stojí přímo přede mnou, že mě jeho poznámka vyvede z míry. Členové mé rodiny vidí jen to, co chtějí, a moje bolest je nikdy nezajímala. Nebo si na ni prostě už tak zvykli, že už ji nevnímají.

Na okamžik se zamyslím, co by se mohlo stát, kdybych Ericovi řekla pravdu. Utekl by se mnou? Chránil by mě? Nebo by se zděsil, kdybych mu řekla, že ač nedobrovolně, jsem technicky vzato zasnoubená?

„Jen mi v hlavě leží můj příští koncert,“ zamumlám, protože nevím, co jiného na to říct. Kdybych mu řekla pravdu, poznamenalo by to všechno, co mezi námi je. „Zvažuju, že zahraju vlastní skladbu,“ dodám, jak se hlouběji nořím do fantazie, kterou jsem si vytvořila. Můj otec by nikdy nedovolil, abych hrála něco, co jsem sama napsala. Když mě párkrát přistihl při tom, jak procvičuju kus, který jsem složila, zbil mě tak, že jsem několik dní nebyla schopná vůbec hrát.

Přesto právě tady a teď mám z nějaké důvodu chuť předstírat. Celá tahle šaráda stejně skončí ve chvíli, kdy se s Ericem rozejdu, ale ještě několik hodin chci, abych pro něj byla přesně tím, za co mě má.

Když jsem s ním, je ze mě člověk, jakým bych si přála být každou vteřinu dne. Možná, že v jiném životě by náš příběh mohl mít dobrý konec. V jiném životě by mohl být tím, koho si vezmu, tím, s kým zestárnu.

Rozhlédnu se po ztichlé kavárně. Tady jsme se před několika měsíci poprvé setkali. Chodíval sem na oběd, sedával u stolu naproti mně a já jsem se učila. Vyměňovali jsme si kradmé pohledy, den za dnem, dokud konečně nesebral odvahu a nezeptal se, zda si nemůže přisednout.

Nikdy jsem neměla v plánu se do něj zamilovat. Nikdy mezi námi nemělo být víc než přátelství, ale nemůžu se přimět k tomu, abych toho litovala. Netušila jsem, že někdy dokážu sebrat odvahu řídit se svým srdcem, i kdyby to mělo být jen nakrátko. Eric je to jediné, co jsem se kdy odvážila chtít sama pro sebe, to jediné, co jsem si kdy dovolila sama si vybrat. Je mým jediným zábleskem štěstí ve světě, který se mě snaží utopit v zoufalství. Nikdy se nedozví, jak moc pro mě těch několik posledních měsíců znamenalo. Dnes musím náš vztah ukončit, a to mě naplňuje neznámým pocitem zoufalství. Jako bych ztrácela veškerou naději.

„Nejradši bych řekl, že si koupím vstupenku a přijdu se na tebe podívat, ale vím, že mi to nedovolíš.“ Pak se s úsměvem odmlčí. Nikdy po mně nežádal víc, než můžu dát. Pokaždé, když chtěl něco, k čemu jsem se nemohla zavázat, přijal beze slova všechny mé výmluvy. Vždycky mě zajímalo, proč to tak je. Je možné, že tak trochu tuší, že to, co mezi sebou máme, nemůže vydržet? „A tak tě místo toho poprosím, jestli by sis se mnou nezašla na oběd. Víš, že máme dnes šestiměsíční výročí? Rád bych tě taky jednou vzal na pořádné rande. Dovolíš mi to?“

Znervózním. Překvapuje mě, že si něco takového pamatuje. Ani to není pravé výročí – dnes si jen připomínáme půl roku ode dne, kdy jsme spolu začali sedávat u tohoto stolu. Když si představím, že se na mě takhle už nikdy nepodívá, bolí to.

„Co přesně máš na mysli?“ zeptám se. Vzdávám to. Ještě jednu vzpomínku. Ještě jeden den, kdy ho nebudu muset odmítnout. Nic jiného nechci. Až tento den skončí, znovu se vrátím k roli, kterou pro mě napsal můj otec. Udělám všechno, co se ode mě očekává, ale… na oplátku chci tohle. Jedno rande s člověkem, který mě miluje. Jen jedno.

Eric se usměje a v jeho pohledu se mísí náznak překvapení s čirým nadšením. Skutečně nečekal, že budu souhlasit. „Rád bych tě vzal do hotelu Lacara,“ řekne rychle.

Zhoupne se mi žaludek a celé tělo mi okamžitě ztuhne. Vážně řekl Lacara?

Eric se zarazí, protože si špatně vyloží šokovaný výraz, který nedokážu skrýt. Zavrtí hlavou a s úsměvem mi stiskne ruku. „Mají tam michelinskou restauraci,“ vysvětluje. „I když rád objednám i pokoj, jestli chceš.“

Navzdory divoce tlukoucímu srdci ze sebe vyloudím úsměv a odvrátím zrak. Windsorové vlastní několik hotelových řetězců a pochybuju, že se v nich kdy ukážou osobně. Jaká je pravděpodobnost, že v Lacara narazím na některého ze sourozenců Windsorových? Zřejmě mizivá. Je to logická úvaha, nicméně z nějakého důvodu mi Ericova volba zní zlověstně. Jako by mi měla připomenout, že Dionovi neuniknu, ani v těchto posledních chvílích s Ericem. Přesto odpovím: „Půjdu moc ráda.“ Zoufale toužím se ještě párkrát rozhodnout podle sebe.

Ericovi vylétne obočí a spiklenecky na mě mrkne. „Myslíš restauraci, nebo ten pokoj?“ zeptá se s rozpustilým úsměvem.

„Obojí, jestli budeš mít štěstí.“ Měl to být vtip, ale když vidím, jak mu potemněly oči, zašimrá mě přitom v břiše. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych mohla něco takového udělat.

Vážně bych se s ním mohla vyspat? Po dnešku už Erica nikdy neuvidím – nemohla bych to riskovat, když se bude Dion brzy vracet, ale takhle bych alespoň měla vzpomínku, díky které bych překonala následující roky. Bylo by to moje poslední rozhodnutí. A taky mě naplňuje uspokojením představa, že dám Ericovi něco, na co má Dion podle svého mínění sám automaticky nárok.

V okamžiku, kdy vstupujeme do hotelového lobby, mi hlavou víří spousta myšlenek. Nedokážu ani plně ocenit nádheru hotelu Lacara, protože s každým dalším krokem čím dál víc pochybuju o tom, co dělám.

Znervózňuje mě, jak obrovský hotel to je, a mně najednou dojde, že je to celé šílené. Nejsem z lidí, kteří se honí za okamžiky štěstí. Jsem vyděšená. Bojím se, že ublížím Ericovi, že budu muset čelit následkům svého chování, bojím se budoucnosti, kterou budu muset po dnešku prostě akceptovat. Bojím se a ten pocit už mě unavuje.

Eric mě chytí za ruku a já se snažím uklidnit, užít si naše poslední rande. Dion už mi toho vzal hodně, ale těchto pár posledních hodin je jen mých. Taky to může být poslední kousek svobody, který kdy zažiju. Přece nestrávím poslední vteřiny sevřená strachem.

Eric mi odsune židli a věnuje mi ustaraný pohled. Naštěstí nic neřekne. Nejsem si jistá, že bych mu dokázala vysvětlit, co cítím, aniž bych mu zároveň neublížila.

„Taky jsem nervózní,“ ozve se nakonec, protože si mylně vyloží mé mlčení. „Je to, jako by to bylo naše první rande, že?“ Přikývnu a Eric se natáhne po mé ruce. „Svým způsobem asi vážně ano. Vždycky jsem říkal, že budu trpělivý a že mi stojíš za to, abych si na tebe počkal, ale mám pocit, že jsi má slova vzala až příliš vážně,“ dodá rozverným tónem. „Půl roku čekání na první rande? Než se vezmeme, bude to trvat léta!“

Váhavě se usměju a sklopím zrak. Nedokážu se dívat na to, jak se v jeho pohledu prolíná flirtování s nadějí. Manželství nám dvěma osud nepřichystal a já nevím, jak mu to mám říct. Jak mu mám říct, že dnes náš příběh končí?

Proplete si se mnou prsty. Podívám se mu do očí a lásku, kterou v nich najdu, si ukládám do paměti. Potlačím silný pocit bezmoci a přinutím se k úsměvu.

„Máš ráda ryby, že?“ zeptá se a ukazuje přitom na předraženou položku na jídelním lístku. Bezesporu bude chtít oběd zaplatit sám, ale já mu nedovolím, aby za mě platil něco takového, ne když vím, že mu to nebudu moct nikdy oplatit.

Když zavrtím hlavou, povzdechne si a vezme mi jídelní lístek z ruky. „Dovol mi objednat pro nás pro oba. Chtěl bych tě překvapit něčím, co si myslím, že máš ráda.“

Na okamžik mám chuť se s ním hádat. Každá buňka mého já se chce ozvat a říct mu, že se umím rozhodovat sama za sebe, ale ovládnu se. Vím, že to není můj otec. Nesnaží se mě nijak utlačovat… jen na mě chce udělat dojem. Možná, že je to dnes naposledy, co se ke mně nějaký muž chová takhle ohleduplně. Byla bych blázen, kdybych si to nechala ujít.

Prohlížím si Ericovu tvář. Krátké blond vlasy, hnědé oči a způsob, jakým se na mě směje. Tak jako on se na mě nikdy nikdo nedíval, jako by viděl mé pravé já. Zastavím se pohledem na jeho rtech a v těle ucítím ostré bodnutí touhy. Už ho nikdy nebudu moct políbit. Už nikdy nebudu moct být s někým, kdo si mě sám vybral, kdo mě skutečně chtěl.

„Kolik tady stojí pokoj?“ zeptám se. Slova mi vyklouznou z úst dřív, než je stačím řádně promyslet, než mi dojde, jaké to pro mě může mít následky.

Eric se narovná a popotáhne se za límeček u košile. „Moc ne,“ odpoví a nervózně se zazubí.

Vrátím mu úsměv, protože vím, že lže. Windsorové vlastní jen pětihvězdičkové hotely. V žádném z nich bych si nemohla pobyt dovolit. Ale pro právníka, jako je Eric, to možná není tak nedostupné.

Přejíždí mi pohledem po těle, na okamžik se zastaví na hrudníku a pak se podívá jinam. „Jsem si jist, že si můžeme nechat přinést večeři do pokoje,“ pronese a ztěžka polkne.

Když vidím, že je stejně nervózní jako já, zvláštním způsobem mě to uklidní. Chová se ke mně tak laskavě. Dion by nikdy nebyl tak milý, tak trpělivý. Vezme si vše, o čem je přesvědčen, že mu dlužím, a na mé city nebude brát ohled. Takhle to mezi námi bylo vždycky. Kdykoliv je nucen se se mnou setkat, dělá jen to, co je nezbytně nutné, aniž by se jakkoliv zajímal o to, co si myslím nebo jak se cítím. Jako by vedle mě nedokázal vydržet ani o vteřinu déle, než musí.

Přikývnu. Náhle jsem si totiž naprosto jistá tím, co chci. Můj otec mě celé roky pečlivě hlídal. S kluky jsem se nemohla ani přátelit, protože se bál, abych neudělala něco, co by Dionovi poskytlo záminku ke zrušení našeho zasnoubení. Tohle je moje poslední šance udělat něco podle sebe. Pak mě přinutí vzít si muže, který rád zapomíná, že vůbec existuju. Ale tohle bude moje volba. Moje panenství je moje a můžu ho dát, komu chci.

Čtyři

Dion

„Chceš nejdřív slyšet dobrou, nebo špatnou zprávu?“ zeptá se šéf ochranky naší rodiny Silas Sinclair.

Právě vstupuju do haly hotelu Lacara a sevřu mobil pevněji v ruce. Ty jeho nekonečné hry mě přivádí k šílenství. Tipuju, že Silasův sklon podat informaci tím nesložitějším možným způsobem nepramení z ničeho jiného než nudy. Jeho žena ho zkrotila natolik, že už v něm prostě nezbyl ani kousek místa pro vzrušení, které ho kdysi naplňovalo. „Tu dobrou,“ řeknu zostra.

„Našel jsem Hannu.“

Uprostřed kroku se zastavím a zamrazí mě v očekávání toho nejhoršího. Poté, co všechno provedla Aresovi a jeho ženě Raven, jsme ji zařadili na černou listinu. Tento krok předčasně ukončil její hereckou kariéru a zničil jí život, ale ani to nestačí. Ještě nezaplatila dost.

„Hannu, Raveninu sestru,“ dodá Silas, jako bych mohl byť jen na vteřinu zapomenout, kdo to je. Neumím odpouštět – jména těch, kteří ublížili mým milovaným, nezapomínám. „Tu ženskou, kterou jsi chtěl, abych našel.“

Jak ten mě rozčiluje. Jednat s ním je neskutečně otravné. Technicky vzato je Silasovým jediným úkolem zajistit naší rodině bezpečnost, a to jak osobní, tak kybernetickou, ovšem na to, co sám nedokáže, umí využít správné kontakty. Je neuvěřitelně protivný, ale je na něj spoleh. Ačkoliv to nerad přiznávám, úkoly plní jako nikdo jiný.

„A ta špatná zpráva?“

Silas si povzdechne. „Dřív, než jsme ji stihli zadržet, zase nám zmizela. Je jasné, že si užívá takovou ochranu, jakou lze pořídit jen za peníze. Ravenin otec přísahal, že jí nepomáhají, a já upřímně nemám žádný důkaz o tom, že by lhal. Tedy alespoň prozatím.“

Po cestě k výtahům zatnu zuby a po zádech mi přeběhne mrazivý pocit vzteku. Ta zatracená mrcha. Netuším, jak se jí neustále daří se nám vyhýbat, ale už to nebude dlouho trvat.

„Požádám o pomoc Xaviera,“ zamumlám do telefonu. „Mám jí plné zuby. Ať se propadnu, jestli ji ještě chvilku nechám běhat po světě, jako by byla na nějaké dlouhé luxusní dovolené, zatímco se moje švagrová může udřít k smrti, aby napravila paseku, jakou tu Hannah po sobě zanechala.“

Silas mi na to začne něco odpovídat, ale už jeho slova neslyším, protože moje uši zachytí zvuk známého hlasu někde poblíž. Faye. S každým krokem, kterým se k ní blížím, je slyšet její smích čím dál hlasitěji. Nějak mi nedochází, co tu dělá. „Ještě ti zavolám,“ zamumlám, zatímco mi tuhne krev v žilách, když vidím, jak muž, kterého až příliš dobře znám, bere mou snoubenku kolem pasu.

Faye se na něj usměje a mně se sevře žaludek. Kurva. Takhle se na mě v životě neusmála a vypadá přitom úchvatně. Když je takhle… šťastná, málem bych ji nepoznal. Co se tu děje? Dveře výtahu se otevřou a pak mi to dojde. Moje snoubenka je na cestě do hotelového pokoje s jiným mužem.

„Ericu?“ zavolám, zatímco dál kráčím směrem k nim a zvažuju svůj další tah. Eric se otočí, a když mě pozná, usměje se, ale moje pozornost se upíná k drobné, krásné brunetce po jeho boku.

Faye je ke mně otočená zády, ale všiml jsem si, jak ztuhne, jakmile uslyší můj hlas. Eric nevypadá, že by ho moje přítomnost jakkoliv vyvedla z míry, a to znamená jedinou věc – že o nás neví, přesně jak jsem očekával. Kdybych býval oslovil ji, měla by příležitost přijít s nějakou historkou, kterou by omluvila situaci, ve které jsem ji nachytal. Do hajzlu s tím.

„Dione,“ ozve se Eric tónem prozrazujícím jeho nadšení. „Nevěděl jsem, že už jsi zpět.“

Podá mi ruku. Potřesu mu jí a přitom ji stisknu o něco víc, než je třeba. Eric sebou škubne a odtáhne ode mě ruku vteřinu poté, co ji pustím.

Sleduju ho, jak se natáhne po Faye, která ke mně ještě pořád stojí zády. Zdá se, jako by byla pohledem přilepená k výtahu, který se mezitím opět zavřel. Všechny důkazy se zdají být usvědčující, přesto ale něco ve mně pořád doufá, že se pletu. Tohle by přece moje malá ostýchavá snoubenka neudělala, vždyť nám do svatby zbývá už jen několik měsíců. Nebo ano?

„Miláčku, tohle je jeden z mých klientů, Dion Windsor,“ řekne Eric a přitáhne si Faye blíž k sobě.

Přestože jsem uvnitř vzteky rozpálený doběla, nemůžu si pomoct a musím se zasmát. Proč mě sakra jeden z našich rodinných právníků takhle představuje mé vlastní snoubence?

Eric otočí Faye k nám a v očích mu lze vyčíst, jak ho její neochota mate. Já si ji mezitím můžu pomalu a důkladně prohlédnout. Pohledem jí bloudím po těle, vnímám, jak její minisukně a hedvábná blůzka zdůrazňují její křivky – bezpochyby vše pro Erica. Dlouhé tmavé vlasy jí v měkkých vlnách spadají až k pasu a podtrhují krásu její tváře. A mě najednou přepadne zoufalá touha zjistit, jaké by to bylo, kdybych je držel mezi prsty. Právě tohoto jsem se v posledních několika letech začal čím dál víc obávat – je stále těžší ji ignorovat, odolat jí.

Pokaždé, když ji vidím, je krásnější než předtím, ovšem její krása mě nikdy nezasáhla tak těžce jako dnes. Možná je to tím, jak se jí chvěje její plný spodní ret, který je tak sexy, nebo jak se snaží vzdorovat nevyhnutelnému tím, že se mi odmítá podívat do očí. Zatraceně, možná je to prostě ta její sladká kokosová vůně. Ať je to, co chce, okouzlila mě.

„Faye,“ pronesu tiše. Její jméno je pro mé rty jako pohlazení. Zadrhne se jí dech a já se jen smutně usměju. „Co tu děláš?“

Pohled mi sklouzne k Ericově ruce na jejím pasu a moje ruce se pomalu zatnou v pěst. Chvíli si představuju, jak by to asi znělo, kdybych mu jeden po druhém polámal ty prsty, které se dotýkají něčeho, co je mé, jenže pak na mě Faye upře své temně modré oči a veškerý vztek ze mě vyprchá.

S každou další vteřinou nad Faye namísto smutku přebírá vládu panika, ale i přesto neodvrátí pohled. Dívá se na mě dál zpříma, i když jí po tváři stékají z jejích krásných očí slzy a pere se v ní vzdor se zjevným strachem. Je okouzlující. Za ta léta jsem ji viděl nespočetněkrát, ale nikdy neprojevila ani zlomek emocí, které na ní vidím právě teď. Její úsměv byl vždycky chladný a odtažitý, naše rozhovory zdvořilé, nic mezi námi se nikdy nevymykalo předepsanému chování. Žena, která tu přede mnou stojí, není tou, za kterou se mi vydávala.

„Ericu,“ zamumlám. „Jak se vlastně znáte s Faye?“

Potřebuju vědět, jak daleko s ním zašla. Dokud nejsme svoji, absolutně nic mi nedluží, ale chci to vědět. Je to jen nezávazný románek, nebo cestou k oltáři bude snít o tom, že tam na ni čeká on?

„Faye je moje přítelkyně,“ odpoví tiše, ale rozrušeně, protože si konečně uvědomí, že tu něco není v pořádku.

Žaludek se mi bolestivě sevře, ale pohled neodvrátím. A Faye taky ne. Sleduju, jak jí v očích tančí pocit viny a jak se jí zrychluje dech, protože pomalu podléhá panice, která ji zjevně začíná ovládat.

„Faye, co se děje?“ zeptá se Eric starostlivým hlasem. Odhrne jí pramen vlasů z tváře, aniž by si uvědomoval, že něco takového ji k záchvatu paniky postrčí ještě blíž.

Faye zalapá po dechu a po tváři jí steče slza. Do prdele. Z téhle situace se mi mělo ulevit – mohla být důvodem k úniku, k tomu, proč si ji držet dál od těla, až se vezmeme. Tak proč se po ní natahuju a nakláním se tak, abych se postavil mezi ně? Jak to, že beru její tvář do dlaní a dotýkám se jí s něžností, o jaké jsem si myslel, že nejsem schopen?

„Držím tě,“ zašeptám a snažím se pečlivě ovládat svůj hlas. Pak jí jemně zajedu rukou do vlasů a nakloním si její tvář k sobě. Je tak hrozně malinká a nikdy nevypadala křehčeji.

Setkáme se pohledem, ale Faye se na mě nedokáže soustředit ani dostat své tělo znovu pod kontrolu. „Dýchej, zlatíčko,“ řeknu prosebným tónem, protože se užírám pocitem viny. Už jsem ji nakazil – to já jsem důvodem, proč je v tomhle stavu. Tuhle situaci jsem měl řešit s větší opatrností, ale nechal jsem se ovládnout hněvem a rozhořčením. „Už je dobře, Faye,“ zašeptám, jako bych to svým přáním dokázal uskutečnit.

Její dech se pomalu zklidňuje, tělo opřené o mé se uvolňuje a Faye se konečně podaří zkoncentrovat. „Dione,“ zašeptá a zlomí se jí hlas.

A já ji dál držím, jen tak, s jednou rukou ve vlasech a druhou na tváři. Hledím jí přímo do očí, dokud se konečně zhluboka nenadechne.

Eric se k ní pokusí natáhnout, ale já si ji přitisknu blíž k sobě. Nemám chuť ji pustit – ani nemůžu. „Faye,“ pronesu tónem, který nepřipouští žádnou diskuzi. „Řekneš mu to ty, nebo mám já?“

Pět

Dion

Ložnice v mém apartmá se plní zvuky Fayina zármutku. Každý potlačený vzlyk je dalším krutým bodnutím do srdce. Vždycky mi bylo jasné, že ji rozpláču, jen mi nikdy nedošlo, jak hluboko mě ty slzy zasáhnou.

Prohlížím si ženu, která sedí na kraji postele. Původně dokonalý make-up má rozmazaný a zlatavou pleť o několik odstínů bledší. Faye má ty nejkrásnější modré oči, jaké jsem kdy viděl, jenže dnes v nich není nic jiného než smutek a provinění.

Prsty si neustále pročesává své dlouhé tmavé vlasy a cuchá je. Takhle neupravenou jsem ji nikdy neviděl a bolí to, ale přesto od ní nedokážu odvrátit zrak. Je nádherná, i v tomto stavu.

Je jasné, že nejsem jediný, kdo si to myslí.

Eric zřejmě pochoduje po vstupní místnosti mého apartmá, protože chce slyšet vysvětlení, které mu ona nechce dát. Nevím jistě, co přesně jsem od ní očekával, když jsme spolu téměř vůbec nebyli v kontaktu, nicméně určitě ne to, že bude pouhých pár měsíců před svatbou chodit s někým jiným.

Dojdu k ní. Faye zdvihne hlavu a můj pohled se setká s jejíma uslzenýma očima. „Faye,“ zamumlám a píchne mě při tom u srdce. Nikdy předtím mi neukázala tak syrové, nekontrolované emoce. Je to ironie, že je poprvé vidím kvůli někomu jinému. Jako by mi vesmír naznačoval, že si nezasloužím její slzy, natož její úsměv – jako bych to sám nevěděl. A možná stejně ironická je i skutečnost, že v tomto hotelu jsem jen proto, že se můj dům renovuje v rámci příprav na naši svatbu. Renovuju ho pro ni. Celá tahle situace mě naplňuje takovou hořkostí, až mě to ničí.

Kleknu si před ni a rukama se jí po stranách opřu o postel. Faye se rozechvěle nadechne, zdvihne ke mně pohled a v očích se jí zrcadlí jasná a nefalšovaná bolest. Sakra, jestli si nedám pozor, tak se v těch jejích očích utopím.

Po tváři jí znovu steče slza a ona s mávnutím řasami zavře oči. S povzdechem se k ní natáhnu. Všimnu si, jak ztuhla, když jsem jí vzal tvář do dlaně a palcem setřel slzy. „Podívej se na mě,“ poprosím ji.

Udělá, oč ji žádám, a odhalí svou zranitelnost, svou bolest. „Dione,“ zašeptá a zlomí se jí hlas. Sakra. „Je mi to t-tak líto.“

Druhou rukou jí odhrnu vlasy z tváře. Nedokážu potlačit touhu se jí dotýkat a utěšovat ji. „Nemáš se zač omlouvat,“ ujistím ji, ačkoliv ta slova na jazyku chutnají jako papír. „Ještě jsme se nevzali a naše zasnoubení není úplně obvyklé. Nic mi nedlužíš – zatím ne.“

Roztřeseně se nadechne a znovu jí vyhrknou slzy. Píchne mě z toho u srdce, a když jí jemně projedu prsty ve vlasech a přitáhnu si ji blíž, jednám zcela instinktivně. Faye se mi úplně rozsype v náručí. Koleny se mi opře o žebra a obličej mi zaboří do krku.

„T-tohle se nemělo s-stát,“ vzlyká Faye. Chvěje se, jak přestává ovládat své emoce, a já se ze všech snažím udržet ji v klidu. Takový vliv na mě nikdy neměla mít, ale přesto tu jsem, klečím před ní a dělám co můžu, abych ji zbavil bolesti.

Držím ji v náručí tak dlouho, dokud její vzlyky nezačnou slábnout a nezklidní se jí dech. Chytím ji kolem ramen a lehce od sebe odtlačím tak, aby znovu seděla vzpřímeně. V tu chvíli víc potřebuju vidět jí do očí než ji mít blízko u sebe.

„Jak dlouho už to trvá?“ zeptám se, protože tu otázku už v sobě nedokážu udržet. Nezáleží na tom, co odpoví, ale chci to vědět. Proč, tím si nejsem jist.

Faye sebou škubne a odvrátí zrak, jako by se mi nedokázala podívat do tváře. „Není to tak, jak si myslíš,“ řekne a na posledním slově se jí zadrhne hlas. Obejme se rukama a mně se rozbuší srdce, ale přesto můj vztek ještě zdaleka nevyprchal.

„Není to tak, jak si myslím?“ zopakuju. „Takže nechodíš s jedním z našich rodinných právníků?“ S Ericem už si nejsme tak blízcí, jako když jsme byli mladší, ale kdysi jsem ho nazýval svým přítelem.

Otevře pusu, aby mi odpověděla, a mně padne zrak na její krásné plné rty. Pouhá myšlenka na to, že je líbal Eric, zatímco já ne… do prdele. Proč to sakra musel být někdo, koho znám?

„Ví o tom tvůj otec?“ zeptám se a po zádech mi přeběhne nepříjemný pocit. Jak je sakra možné, že k tomu došlo, aniž bych si toho všiml? Možná Faye neznám tak dobře, jak bych měl, ale vím, že v přítomnosti svého otce je Faye vždycky tichá a poslušná. Právě proto jsem ji tak podcenil.

Oči jí potemní strachem a okamžitě zavrtí hlavou. Skutečnost, že tu vůbec je, a za jeho zády, znamená, že je pro Erica ochotná zajít dost daleko. Při té představě ucítím neznámou bolest, která se dost podobá… žárlivosti.

„Plánovala jsi s ním utéct?“ Jen mě to napadne, začne se ve mně vařit krev. Tak dlouho jsem se snažil přesvědčit, že o ni nestojím, že jsem si ani nevšiml, jak často na ni myslím.

„To ne,“ odpoví Faye a natáhne se po mně. Položí mi ruku na paži a já si říkám, zda si uvědomuje, že to je možná poprvé, co se mě nějakým způsobem dotýká sama od sebe. „Není… to ne… Dnes jsem to s ním chtěla ukončit. Věděla jsem, že se budeš brzy vracet, takže…“

Upřeně na ni hledím a snažím se zjistit, zda mluví pravdu. Ta bolest v jejích očích a upřímnost… pochybuju, že to jen hraje, nicméně něco mi na její historce nesedí.

„Rozhodně to nevypadalo, že by ses s ním plánovala rozejít,“ zamumlám a snažím se udržet jedovaté poznámky pod pokličkou. „Spíš se zdálo, že se s ním chystáš jet nahoru, abyste spolu dělali něco úplně jiného.“ Když si ji představím pod Ericem, sevře se mi žaludek. Kolikrát už ji měl? Zatnu zuby a zaženu tu představu dřív, než mě pohltí.

„Vážně to není tak, jak si myslíš. My…“ Hlas jí utichne, jako by jí došly všechny výmluvy.

Natáhnu se po ní, obejmu ji kolem pasu a ona překvapeně vykulí oči. S bezvýrazným úsměvem na rtech jí nechám své dlaně sklouznout po stehnech. Roztáhnu je od sebe a sleduju, jak se jí černá sukně vyhrnuje výš. Pak si ji přitáhnu blíž k sobě, dokud nesedí na okraji postele, stehny mě neobepíná v pase a její tvář není jen pár centimetrů od mé. Takhle blízko jsem ji nikdy neměl, nikdy v tak intimní pozici, ale mám pocit, že je vše, jak má být. Zmírňuje to mou nejistotu, i když tohle mi zdaleka nestačí.

„Faye, jela jsi sem nahoru se s ním vyspat, nebo ne?“ zeptám se drsným, bolestným hlasem. Pohledem se vrátím k jejím očím a vina, kterou v nich vidím, jen přilévá oleje do ohně mého utrpení. „Odpověz mi.“

Dívám se, jak jí poskočí ohryzek, jak polkne, jak se jí zrychlí dech. „Ano. Je to tak.“

Její slova mě ničí, a podle toho, jak se na mě dívá, o tom ví. Bolelo by mě to míň, kdyby to mělo být s někým, koho neznám? Kdybych je nikdy neviděl spolu? Ano, naší svatbě jsem se snažil vyhnout, to je pravda, ale ne proto, že bych ji nechtěl. Zatraceně, vždyť já jsem s nikým jiným nikdy ani nechodil a rozhodně jsem si nikdy nepředstavoval, že si vezmu někoho jiného. Byl jsem tak ponořený do svého pocitu studu a viny, že mě vůbec nenapadlo, že by ji moje odtažitost mohla vehnat do náruče někoho jiného.

„Dione,“ zašeptá Faye a položí mi ruce na hrudník. Pohled mi padne na její prázdný prsteníček a zalije mě pocit ne nepodobný výčitkám svědomí. Strávil jsem tolik času snahami vyhnout se jí, že jsem neměl čas zamyslet se nad tím, co moje nepřítomnost způsobí. Vždyť skoro nikdo neví, že jsem zasnoubený, a už vůbec ne s kým. Měl jsem jí navléct pořádný zásnubní prsten, jak mi radila babička.

Pozoruju Faye, jak sbírá odvahu. Lehce se narovná a plamínky v očích jí zahoří o něco jasněji. Má vůbec tušení, jak neskutečně okouzlující je? Docela o tom pochybuju.

„Viděla jsem ty pomlouvačné články o tobě v britských bulvárních plátcích,“ zamumlá nakonec a na okamžik zatne čelisti. Ztuhnu a instinktivně chci začít její slova vyvracet. Od osmnácti let jsem s nikým jiným nechodil, jenže kdybych to přiznal, vyvolalo by to příliš mnoho otázek, na které nemám odpověď. „Nikdy jsme si neslíbili věrnost,“ pokračuje Faye. „Vlastně jsme jeden druhému nikdy neslíbili vůbec nic.“ Je tak drobná, ale přesto ani trochu nevypadá, že by měla z něčeho strach. Kde svůj zápal celé ty roky skrývala?

Vždycky mi připomínala porcelánovou panenku – krásnou, ale zcela bez emocí. Při všech našich setkáních mi její chování připadalo až podivně nacvičené, byla jako robot. Teď mi došlo, že to bylo jen představení pro mě, při kterých skrývala své lepší já. Čemu ovšem nerozumím je, proč to dělala.

„Vážně?“ zamumlám. Zatímco si prohlížím její tvář, chytím ji kolem pasu a prsty kroužím po její blůzce z hedvábně jemného materiálu. Takhle intimně jsem se jí nikdy nedotýkal. I celé ty roky, kdy jsme spolu tančívali na akcích, kterých jsme se účastnili společně, mezi námi nebylo žádné spojení. Jen jsme hráli své role. Tahle chvíle… je jiná a víme to oba. „Slíbila jsi mi svou ruku, pokud si dobře vzpomínám.“

Dech se jí zadrhne a její krásné oči se mírně rozšíří. „Nic takového jsem neudělala.“ Mluví tiše a v hlase je znát bolest. „Naše manželství dohodly naše rodiny. Ani jeden z nás s tím neměl nic společného a jsem si naprosto jistá, že o to ani jeden z nás nestojí.“

Podívá se na mě zpříma a naprosto mě uchvátí. Moje obvykle necitlivé srdce se mi sevře tak, jak jsem si myslel, že to nikdy nedokáže, a za nic na světě od ní nemůžu odtrhnout zrak. Takže takhle vypadá moje budoucí žena, když na mě zrovna nic nehraje.

„To si vážně myslíš, že si chci vzít chlapa, kterému nemůžu být víc ukradená?“ zeptá se Faye a rysy jí přitom tvrdnou rozhořčením. „Jsem si jistá, že sis už před několika týdny změnil telefonní číslo a neobtěžoval ses mi o tom říct. To ty jsi mezi námi nakreslil tlustou čáru, Dione. Já jsem jen zůstala stát na své straně.“

Mimoděk sebou trhnu. Její slova nemůžu popřít, má pravdu. Před několika týdny jsem změnil britské telefonní číslo za americké a jí jsem to nikdy neřekl. Prostě mě to nenapadlo. Stejně spolu vůbec nemluvíme. Spočítal bych na prstech jedné ruky, kolikrát mi volala.

„Ano, musím přiznat, že tohle jsem podělal,“ připustím. „Myslíš, že nevím, že co se nás dvou týče, nemám se čeho chytit? Vím, že jsem se ti během našeho zasnoubení věnoval jen minimálně, ale to neznamená, že před tím, co se tu teď děje, budu zavírat oči.“

Prohlížím si její tvář, a když jí přejedu palcem po spodním rtu, zalapá po dechu. Je tak jemný. Jak asi bude chutnat, až ji budu mít konečně jen pro sebe? Já jsem ten poslední, který si zaslouží mít jakoukoliv její část, nicméně takhle se věci mají a chystám se vzít si od ní víc, než jsem si bral doposud.

„Mezi vámi dvěma to dnes skončí.“ Zoufalství v jejích očích mě bolestně zasáhne, přesto pokračuju dál. „Nebudu se o tebe dělit, Faye. Nemůžu. Buď ukonči naše zasnoubení, nebo to tady a teď skonči s ním. Co si vybereš?“

Tohle zasnoubení může sama zrušit asi tak jako já – tedy vůbec. Ultimátum, které jsem jí předložil, jsou jen prázdná slova vyvěrající z neopodstatněné krutosti a hněvu. Přesně toho jsem se vždycky bál. Provinění, jaké vůči ní cítím, nepřeváží mou potřebu ji vlastnit, ale mělo by. Vážně by sakra mělo.

Faye zavře oči a potlačí vzlyknutí. Ničí mě to a na okamžik zaváhám. Budu s tím moc žít? Nemohl bych dělat, že to nevidím, pokud jí to má přinést štěstí?

Pak jí pohledem sklouznu po těle a zatnu zuby. Ne. Představu, že se vrací domů ke mně poté, co byla s někým jiným, nesnesu. Kéž bych byl lepším člověkem, ale nejsem a nikdy nebudu. Vím, že si to nezasloužím, ale má-li být mou ženou, chci ji celou. A to byl vždycky můj problém – jsem sobecká stvůra.

Faye se mi podívá do očí a zhluboka se nadechne. „Ukončím to,“ zašeptá a mě zalije pocit úlevy.

„Dobře,“ odpovím drsným tónem. „Řeknu ti to jasně, Faye. Od teď jsi moje, stejně jako jsem já tvůj. Neopovažuj se ani pomyslet na to, že bys znovu udělala takovou kravinu.“

V jejím výrazu se objeví něco, co nedokážu přesně rozluštit. Mám chuť zjistit o ní víc a objevit vše, co se přede mnou snaží skrýt. „Dám ti jednu šanci,“ pronesu tiše. „Jen jednu. Zapomenu, že se tohle kdy stalo, a tvému otci o tom neřeknu, ale na oplátku už ode dneška s Ericem nikdy nepromluvíš. Domluveno?“

Faye přikývne a odvrátí zrak. Zlomené srdce ale skrýt nedokáže. Nemusí nic říkat, aby mi bylo jasné, že ho miluje. Rozejde se s ním, protože nemá jinou možnost, a vždycky mi to bude zazlívat. Bude to jen další položka na seznamu křivd, kterých se na ní dopustím.

Šest

Faye

Schovávám se za oponou na pódiu a s těžkým srdcem si prohlížím narvaný sál. Pokaždé, když začnu mít pocit, že mi je vlastně dobře, něco mi připomene Erica a mně znovu pukne srdce. Od chvíle, co jsem se s ním rozešla, už uplynuly téměř dva týdny, a jak jsem slíbila, od té doby jsem s ním nemluvila.

Ničí mě, že jsem neměla šanci všechno mu vysvětlit. Jakmile jsem mu oznámila, že je mezi námi konec, ihned se otočil a odešel, skoro jako by si myslel, že když to udělá, nechá tím má slova zmizet.

Týdny po našem rozchodu jsem o sobě tolikrát pochybovala. Neustále jsem přemítala, jestli bych neměla zajít do naší kavárny a doufat, že ho tam potkám, jak čeká na mé vysvětlení. Jenže pak jsem si vzpomněla na Dionovo varování a veškeré odhodlání mě opustilo.

„Faye.“