Joss Woodová

Nová pravidla vášně

Překlad

Daniela Čermáková

Milá čtenářko,

vždycky mě baví, vyvolává to ve mně takový dobromyslný úsměv, když se autorky mých příběhů pouštějí do románové geografie. A vymýšlejí si nové státy – nejčastěji na ostrovech, nacházejících se na místech, kde ve skutečnosti jenom hučí moře. Vzpomínám si ale například i na autorku, která psala o Praze a o tom, jak bylo město v dávných dobách sužováno piráty, kteří připlouvali po řece.

Kdo ví, s čím si Prahu spletla…

Tentokrát Jackie Ashendenová umístila děj příběhu Její poslední vzpoura, což je poslední část tetralogie o těhotných princeznách (povídali jsme si o ní minulý měsíc), do království Santa Castelia, což je země obývaná „maličkým horským národem, vmáčknutým mezi Španělsko a Itálii“… No… ta země mezi Španělskem a Itálií se jmenuje Francie, a vůbec není malá!

Odpusťme ale Jackii! Je to totiž Novozélanďanka, která se zřejmě při plánování dalšího románu nepodívala pořádně na mapu. A ruku na srdce… co my víme takhle na první dobrou o geografii Nového Zélandu?

Více než co jiného ale podobné chyby dokumentují to, že mé příběhy jsou opravdu jenom pohádky, neodehrávající se v reálném světě (bohužel na ne každou z Vás čeká princ, maharadža, či prostý miliardář vlastnící ostrov v Karibiku 😔), a jako takové je třeba je brát. Dobro nakonec zvítězí a pravá láska je odměněna…

A doufám, že to bude (a to i v reálu) co nejvíce i v celém příštím roce, do něhož Vám přeji všechno nejlepší!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Rules of Their Red-Hot Reunion

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Překlad:

Daniela Čermáková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2021 by Joss Wood

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9873-5 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9874-2 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9875-9 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Aisha Shettyová, kráčející po kamenné cestičce protínající smaragdově zelený trávník, střelila po obrovském bříšku Ro Miya-Matthewsové znepokojeným pohledem. Právě vyšly z hlavního sídla St Urban, z něhož se pod Aishiným vedením stane šestihvězdičkový hotel.

Aisha, okouzlená představou, že tato úchvatná, dvě stě let stará budova bude v nejbližší budoucnosti – na šest měsíců, možná i déle – její základnou – se nemohla dočkat, až zjistí, co dalšího může St Urban nabídnout. Doufala jen, že její nová šéfová neporodí, dřív než dojdou ke starým vinným sklípkům, což byla jejich další zastávka.

Žena se kolébala jako kachna… v pokročilém stádiu těhotenství, chvilku před porodem.

„Kolik vám ještě zbývá?“ Aisha ukázala na břicho a zkrátila své dlouhé kroky, aby jí Ro stačila.

Ro se ušklíbla. „Osm týdnů. Čekám dvojčata, kluky, a ti jsou zjevně dost velcí.“

Aishino obočí vylétlo vzhůru. „Opravdu?“

„Opravdu,“ odvětila Ro, založila si ruce v bok a protáhla si záda. Břicho se jí zvedlo a pod těsným tričkem Ro zahlédla, jak se jí zavlnilo. Položila si na něj ruku a modré oči jí změkly radostí. „Slíbila jsem Muzimu, že se nebudu přepínat, takže jsem nadšená, že jsme se domluvily a že jste konečně tady.“

Aisha pomyslela na smlouvu, kterou podepsala, a musela se okřiknout, aby na místě nezačala tančit. Jako jedna z deseti konzultantů pracujících pro Lintel & Lily, mezinárodní společnost zaměřenou na design, renovace a zařizování hotelů po celém světě, dostala za úkol uskutečnit Roiny ambiciózní vize.

Opravy budovy byly hotové a dům byl prázdný. Měla za úkol proměnit toto sídlo v superluxusní domov pro hosty.

A pokud se jí to podaří, možná se konečně dočká povýšení na provozní ředitelku, až se Miles Lintelová, její přímá nadřízená, stane generální ředitelkou, poté co její slavný a bohatý otec odejde na konci roku na odpočinek.

Manažerská pozice bude představovat větší tlak, obří nárůst mzdy a stresu, ale konečně si bude moci dovolit koupit vlastní domov a usadit se.

Skoro deset let už bydlela v hotelových pokojích a v pronajatých bytech a chtěla spát v posteli, kterou si koupila, dívat se na obrazy, které si vybrala, a vařit v kuchyni, kterou si sama navrhla.

Už ji nebavilo trmácet se z místa na místo. Pořád bude muset tu a tam cestovat, ale bude mít vlastní domov, zapustí kořeny ve městě, které bude považovat za své. Společnost Lintel & Lily, založená v Jihoafrické republice, měla nyní kanceláře jak v Johannesburgu, tak v Londýně, a obě místa by jí jako její domov vyhovovaly.

Jelikož její rodina – rodiče a čtyři sestry – žila v Kapském Městě, nejspíš si vybere Londýn. S rodinou vycházela mnohem lépe, pokud je od sebe dělilo deset tisíc mil a celý kontinent.

„Líbí se vám správcův domek, Aisho?“ zeptala se jí Ro trošičku znepokojeně.

Aisha pomyslela na dvoupokojovou chatku schovanou mezi stromy vzadu na pozemku s úchvatným výhledem na rozeklané pohoří Simonsberg. Začínal podzim a počasí bylo stále příjemné, ale zimy bývaly v provincii Západní Kapsko mokré a studené. V chatce měla krb, útulný obývací pokoj a velkou postel. Byl skvěle, vkusně vybavený a bude jí tam fajn.

„Je krásný, děkuju vám,“ řekla Ro.

Roin telefon zavibroval, a tak se omluvila a otočila se, aby hovor přijala. Aisha se rozhlédla. Podobně jako dům, i budova vinného sklípku byla bíle natřená kamenná stavba se skromným štítem nad vstupem a s dubovými sudy v prostorné místnosti s kontrolovanou teplotou pod hlavním podlažím. Nacházela se na druhé straně hájku dubů, jejichž listy se právě barvily do zlata a oranžova. Pozemky St Urban se rozkládaly do všech stran a mezi vinicemi a budovami protékala malá říčka. Bylo to tu romantické a úchvatné a existovala horší místa, kde by mohla strávit příštích pár měsíců.

Jenže Aisha se stále nemohla dočkat, až se usadí ve svém vlastním domě, na místě, které bude jen a jen její, obklopená věcmi, které sbírala posledních deset let. S hledáním svého dokonalého domova, svého prvního skutečného domova, nebude pospíchat.

Nemohla uvěřit, že od chvíle, co žila v Západním Kapsku, už uběhlo skoro jedenáct let. Přes deset let od doby, co se seznámila s Paskem, deset let od jejich rozvodu. Pět let od doby, co naposledy mluvila se svými rodiči… a nemohla si vzpomenout, kdy naposledy se bavila s třemi ze svých čtyř sester. Stejně jako rodiče, kteří pracovali jako profesoři na univerzitě, byly sestry Shettyové vzorné akademičky a byly neuvěřitelně dokonalé. Aisha však byla v kontaktu jen s Priyou, jediným členem rodiny, který se jí před všemi těmi lety zastal. Priya, která vždycky všechny usmiřovala, byla nadšená, že se Aisha vrátila do Západního Kapska, a neustále narážela na to, že by se měla připojit k rodinnému stádu.

„Nemůžeš být černou ovcí navždycky, Aisho.“

Aisha jí odpověděla, aby si hleděla svého…

Jako jediný ne tak úplně dokonalý sourozenec a zároveň nejmladší ze sester vždycky stála na okraji rodinného kruhu, jediná, která mezi ně nezapadala. Na škole o ní častokrát mluvili jako o Hemině, Ishině, Priyině či Reykině sestře a pochybovala o tom, že některý z učitelů zná její skutečné jméno. S průměrným prospěchem kráčela v jejich stínu, oslepená jejich světlem, nikdy nedosáhla jejich zářných úspěchů.

Byla jejich sestra, dcera svých rodičů a pak Paskova manželka. Aby se stala sama sebou, musela si projít drsnou pubertou, zpackaným manželstvím, srdcervoucím rozvodem a dřít bez ustání od rána do večera, a ať se propadne, jestli se nechá dotlačit do situace, kdy by musela zpochybňovat svou sebeúctu či své místo na tomto světě.

Takže… ne. Skočit zpátky do těch vod plných piraň rozhodně neměla v úmyslu.

„Jak už jsem se zmiňovala, požádali jsme různé zahradní architekty, aby nám zaslali své návrhy. Ráda bych je s vámi probrala,“ řekla Ro, poté co ukončila hovor. Prošla podél budovy a zastavila se na rohu. „Musíme se pustit do sázení, aby bylo vše připravené na otevření.“

Luxusní hotel St Urban se měl otevírat v listopadu, takže zbývalo pouhých pět a půl měsíce. A stále zbývala spousta práce: najmout a vyškolit personál, vybavit pokoje, spustit reklamní kampaň. A bylo na ní zařídit, aby bylo vše dokonalé a všechno šlapalo jako hodinky ode dne, kdy se otevřou dvě stě let staré dveře. Ro Miya-Matthewsová platila její společnosti celé jmění, aby se St Urban stal jedním z hrstky šestihvězdičkových hotelů v Africe.

Aisha už otevřela hotel nedaleko Národního parku Virunga, ve Rwandě a na Bahamách, v Goa či Bhútánu. I když byla nejhloupější z rodiny – její rodiče a sestry byli géniové –, vedla si docela dobře, pěkně děkuju. Podle sebe, ne podle nich.

Proměnit St Urban v prvotřídní hotel byla výzva, které však hodlala dostát. Zvlášť když tu byla možnost, že se na konci projektu dočká povýšení.

„Ráda se na ty plány podívám,“ odvětila Aisha. „Jsou už hotové všechny opravy v budově?“

Ro máchla rukou nahoru a dolů. „Obkladači právě dokončují koupelnu v apartmá číslo deset a v apartmá číslo pět se ještě maluje. Stavaři mi pověděli, že do konce týdne budou mít hotovo.“

Aishu to potěšilo, protože očekávala, že dorazí její tým dekoratérů a objednaný nábytek bude přivezen v příštích několika týdnech a měsících.

Obešly roh budovy a Aisha okamžitě poznala, že jedna třetina cihlové zdi byla odstraněna a nahrazena okny od podlahy do stropu. Nepamatovala si, že by v hromadě dokumentů, jež dostala, byly zaznamenány nějaké úpravy sklípku.

„Ro?“

Žena se otočila, aby na ni pohlédla. „Mhmm.“

„Tohle je nové,“ prohlásila a přistoupila k budově ze dřeva a oceli. Přiložila si ruce kolem očí a nakoukla do malé místnosti přes zaprášené okno. Spatřila, jak řemeslníci brousí úchvatnou dřevěnou podlahu.

„Co se tu děje?“ zeptala se Aisha a spustila ruce.

V Roiných modrých očích problesklo vzrušení. „Ach, to je takový projekt na poslední chvíli.“

„Jaký projekt?“ chtěla vědět Aisha. Doufala, že ať už má Ro s tímhle místem v plánu cokoliv, není to nic přemrštěného a ona nebude muset přidat další položky na svůj už tak obří seznam úkolů.

„Chci tu vybudovat prvotřídní, luxusní restauraci a mám v plánu pozvat sem zajímavé šéfkuchaře, aby to tu vedli vždy po určitou dobu.“

Restauraci? Luxusní? Co si to Ro sakra myslí? A tuší vůbec, kolik práce to znamená? Aisha neměla v plánu otevírat nějakou restauraci, proboha! Ani to nebylo v rozpočtu.

Ne že by peníze byly problém – díky tomu, že Ro zdědila obrovský majetek svých biologických rodičů, mohla si snadno dovolit utratit další milion, nebo třeba pět.

„Restaurace pojme najednou až patnáct lidí a chci, aby si odsud odnesli inovativní, přepychový zážitek, na který do smrti nezapomenou. Tohle místo bude tak výjimečné, tak úchvatné, že potrvá celé měsíce, možná dokonce roky, aby tu člověk získal rezervaci.“

Ach, panebože. Tohle je horší, než si myslela. Jedním z jejích prvních samostatných projektů bylo zřízení luxusní restaurace v Hongkongu a bylo to učiněné peklo. Kvůli téhle noční můře měly teď s Miles dohodu: Ona bude od rána do večera dřít pro Lintel & Lily a Miles ji bude držet dál od restaurací a náročných, vybíravých, arogantních šéfkuchařů.

Muž, který měl na starosti kuchyni v hongkongské restauraci, jí připomínal Paska: stejně jako její bývalý byl arogantní, ambiciózní a neskutečně sebevědomý.

Aisha se chytila rukou za srdce a jako vždy se snažila potlačit bodnutí bolesti. Její krátké manželství – devět měsíců od chvíle, co se seznámili, až do doby, co se rozešli, a následný rok do rozvodu – nebylo něco, nad čím by chtěla přemýšlet. Jenomže St Urban se nacházel ve Franschhoeku, v Paskově rodném městečku, takže předpokládala, že je přirozené, že si na něho tu a tam vzpomene.

Aisha o něm nechtěla nic vědět, dokonce se aktivně vyhýbala všem článkům o něm. Věděla však, že má restauraci v nějaké vesničce u Franschhoeku a většinu času tráví v New Yorku a dohlíží na své michelinské restaurace na Manhattanu.

Mladý sous chef[1], jehož potkala v Johannesburgu, poté co dokončila školu, byl nyní známé jméno, multimiliardář díky svým restauracím a úspěšným cestovatelským a kuchařským pořadům. Patřil k nejmladším a nejpohlednějším světoznámým šéfkuchařům a v kulinářském světě byl považovaný za rockovou hvězdu.

Vybudoval si život, po němž toužil, a dosáhl všeho, co chtěl, a ještě víc. Aisha si nemohla pomoct, aby nelitovala, že aspoň zlomeček té neuvěřitelné energie neupřel do jejich vztahu a manželství. Kdyby jí věnoval aspoň trošičku pozornosti, co dával své kariéře, neodešla by od něho s pochroumaným a zlomeným srdcem. Myslela si, že dokáže vyléčit zranění, jež jí způsobila její rodina, ale jen je prohloubil a pak jí do krvácejících ran nasypal sůl.

Aby našla sama sebe, aby se stala celou a uzdravila se, musela ho opustit. Ro jí poklepala na paži. „Miles mi tvrdila, že vám to nebude vadit, zvlášť když budete mít s vybudováním té restaurace pomoc.“

Jakou pomoc?

„Mám tu někoho, kdo nám poradí se vším, co bude potřeba. Je to dávný přítel mého manžela a plně mu důvěřujeme.“

Aishe se podařilo ovládnout, aby sebou netrhla. Kdo je ten člověk a co všechno ví o luxusních restauracích? Nemělo smysl utratit sto milionů a nějaké drobné na zřízení hotelu, který by pak potopila nepříliš úspěšná restaurace.

Celkově vzato bylo otevření restaurace na stejném místě výborný nápad. Dovedla si tu představit vkusný podnik… malý, exkluzivní, rozkošný. Ale design a koncept musí vycházet z hotelu, jak vysvětlila Ro.

„Má obrovské zkušeností a ví, co dělá.“

Aisha viděla, jak Ro tvrdohlavě naklání bradu, a povzdechla si. K tématu konzultanta se vrátí později. „Máte nějaké architektonické plány? Konzultovala jste to s návrhářem interiérů? Někým z Lintel & Lily nebo někým jiným?“

„Ne a ne.“

Zatraceně.

Aisha dávala přednost detailním plánům a neholdovala improvizaci. Navíc spolupráce s šéfkuchaři byla noční můra. Nepřijímali příkazy, ostatně ani návrhy, příliš dobře.

Co má dělat? Jak má postupovat?

Aisha zaslechla zpoza rohu budovy mužské hlasy. Dívala se, jak se Ro zastavila, otočila a vydala dlouhý povzdech. Oči jí zněžněly, ústa se stáhla a přes tvář jí přelétl výraz čiré blaženosti.

Aisha ten pohled poznala, znala ho totiž velice dobře. Tak se zamilovaná žena dívala na svého muže, tak jako se ona kdysi dávno dívala na Paska. Milovala ho celým srdcem, tak jak je to jen možné. Domnívala se, že když pro ni bude středem vesmíru, bude to on cítit stejně a věnuje jí lásku a pozornost, kterou celý svůj život postrádala.

Jenomže Paskovou láskou byla jeho práce – jeho jedinou láskou, jeho milenkou a důvodem, proč každé ráno vstával z postele. Ona byla na jeho seznamu priorit čtvrtá nebo pátá, nebo možná desátá.

K Ro přistoupil vysoký muž v drahých šortkách a žlutém tričku, které mu dokonale zvýrazňovalo hnědou pokožku, a majetnicky jí položil ruku na břicho a přitiskl svá ústa k jejím. Odtáhl se a zastrčil Ro pramínek vlasů za ucho.

„Drahoušku, celý den jsi na nohou. Musíš si odpočinout.“

„Neblázni, Muzi,“ řekla mu Ro. Ukázala na Aishu.

„Seznam se s Aishou, naší manažerkou,“ pověděla Ro manželovi a ušklíbla se na Aishu. „Pardon, zapomněla jsem, jak se vaše pozice jmenuje oficiálně.“

Aisha se uculila. „Oficiálně jsem hotelová konzultantka, ale řekla jste to v podstatě správně,“ prohlásila Aisha a potřásla si s Muziho velkou rukou. „Ráda vás poznávám, Muzi.“

„A já vás, Aisho,“ řekl Muzi. Pohlédl jí přes rameno a trhl hlavou. „Ach, konečně dotelefonoval.“

Zpoza rohu domu vyšel vysoký muž a Aisha cítila, jak jí z tváře vyprchala veškerá krev a mozek se zkratoval. Svět vybledl a Aisha uslyšela, jak jí duní v uších, jako by se k ní řítil vlak, který ji smete. Tohle se jí přece nemohlo dít.

Tohle se neděje.

„Aisho Shettyová, představuju vám Paska Kildarea.“

Ach, bože, vážně se to děje.

Jeho první myšlenkou bylo: Tak tady je, a druhá, která následovala, že vypadá úchvatně, a třetí, řítící se za ostatními, že ji stále chce.

Když Paskovi, který měl víc zkušeností skrývat svůj šok než Aisha, začal znovu fungovat mozek, zíral na ni a doufal, že se tváří bezvýrazně.

Ale, bože, jeho bývalá žena vypadala dobře. Ne, to bylo směšné tvrzení, vypadala úchvatně. Byla vysoká a stále štíhlá, s dokonalýma nohama, z nichž mu vyschlo v ústech. Oranžovo-bílé šaty jí splývaly po skvělé postavě, drobný pásek zdůrazňoval její úzký pas, a končily pár centimetrů nad pěknými kotníky.

Vlasy měla delší než dřív, stažené z obličeje. Její trojúhelníková tvář však byla stejná. Vysoké a ostré lícní kosti, plná, smyslná ústa stvořená pro líbání a velké černé oči rámované dlouhými řasami.

V devatenácti byla rozkošná, nyní přímo nádherná. Tahle okouzlující žena kdysi bývala jeho manželkou. Vzájemně si dali sliby, které ani jeden z nich nedokázal dodržet. Selhali, on selhal, a selhání nebral příliš dobře.

Pasco si přejel rukou po tváři a uvažoval o jejich impulzivním rozhodnutí se vzít zhruba tři týdny poté, co se seznámili. Musel se vrátit do Johannesburgu, aby začal pracovat jako sous chef pod jedním z nejlepších šéfkuchařů v zemi, a nedokázal si představit, jak by jejich vztah vydržel dlouhou vzdálenost a nepřetržitou pracovní dobu. Pověděla mu, že jí rodiče nikdy nedovolí, aby opustila Kapské Město, nebo aby žili spolu. Jelikož ji nechtěl ztratit, navrhl, aby se vzali.

Překvapila ho, když souhlasila, a o pár dnů později si řekli své „ano“ na ošuntělé matrice.

Po prudké hádce s jejími rodiči, plní emocionálního a sexuálního uspokojení, odjeli do Johannesburgu a nastěhovali se do jeho malého bytu. Netrvalo mu ani týden, než pochopil, že už není zodpovědný jen za sebe, ale i za ni: její bezpečí a blaho byly v jeho rukou. To, že podepsal při svatbě dokument o uzavření manželství, z něho udělalo manžela, takže jí musel poskytnout stabilitu, domov a slušný životní styl.

Když si vybavil své vlastní dětství jako na houpačce, dostával při tom pomyšlení miniaturní panickou ataku.

Tehdy si byl jistý jen tím, že nesmí být jako jeho táta, nesmí Aishe ubližovat tak jako otec jeho mámě. Věděl, jaké to je žít v nejistotě, bát se toho, co přinese zítřek, a slíbil si, zatímco ležel na malé posteli v jejich prťavém bytečku, že bude takovým manželem, jakým jeho otec nikdy nebyl. Bude pracovat tak usilovně, jak jen to půjde, a bude úspěšný, mužem, na něhož bude jeho manželka hrdá. Dokáže svému otci, ať už je sakra kdekoliv, jak vypadá opravdový úspěch. Jaké to je mít všechno…

V té malé posteli, zatímco napůl ležela na něm, si slíbil, že jí dá všechno. Nikdy jí neposkytne důvod, aby ho opustila, aby od něho odešla.

Jaká ironie, že právě tohle Aisha udělala.

„Zdravím, Aisho,“ řekl a zhoupl se na patách, když se do něj zabořil její pohled. „Dlouho jsme se neviděli.“

Když ji viděl naposledy, bylo brzké podzimní ráno a on odcházel do práce. Domníval se, že se později setkají, jakmile se vrátí domů. Jasně si pamatoval, že noc předtím, než ho opustila, jí nadšeně vyprávěl o tom, jakou dostal úžasnou nabídku na pozici šéfkuchaře v jedné nové, exkluzivní restauraci v Londýně. Měli…

Přinesl domů láhev šampaňského a vypil ji, vykládal jí o svých plánech, jak tuhle příležitost využije, aby se poohlédl po investorech, kteří by mu pomohli zřídit vlastní podnik. Ona bude muset pár týdnů zůstat v Jihoafrické republice, možná měsíc či dva, než jí vyřídí vízum. Mezitím pro ně najde domov a zařídí ho, aby bylo všechno připravené, až za ním přijede.

Pogratulovala mu, pomilovali se a nakonec usnul, vzrušený z jejich budoucnosti. Tohle byla jeho velká šance a už se nemohl dočkat. Konečně je čekal vysněný život.

Ten večer se vrátil do prázdného bytu. Nejdřív si myslel, že je někde venku s přáteli, dělal si starosti, že je venku tak pozdě. O půlnoci se začal bát, v jednu už šílel. Ve dvě uvažoval, že zavolá na policii. Ve dvě hodiny deset minut našel její vzkaz na svém polštáři…

Ta slova měl stále vtisknutá do paměti.

Gratuluju k nabídce práce, ale tohle nefunguje a oba to víme. Už nemůžu dál. Dobuď Londýn, Pasi. A.

„Ahoj, Pasco.“

Muziho ostrý pohled těkal mezi nimi. „Vy dva se znáte?“

Pasco nedokázal skrýt cynický úsměv. „Kdysi dávno jsme byli asi na deset minut manželé.“

Muzi nadzvedl obočí. „Vy jste byli manželé? Vážně? A proč to sakra nevím?“

Pasco pohlédl na Aishu, která přešlapovala z nohy na nohu. Na Aishino naléhání zůstal v autě, zatímco Aisha pověděla své rodině, že se za něho provdala, a pak odešla z domu, s obřím kufrem a těžkou krabicí v podpaží, hnědočerné oči plné sklíčenosti. Její rodiče tu zprávu nepřijali příliš dobře, pověděla mu, a ona netušila, jestli se ještě kdy bude moci vrátit domů.

Měli v úmyslu ten samý den navštívit i jeho rodiče, ale Aisha byla rozhozená, a tak odjeli z Kapského Města, aniž by někomu dalšímu prozradili, že se na úřadě vzali. Nechtěl jim takovou zprávu sdělovat po telefonu, a tak si říkal, že to rodičům prozradí, až se zastaví v Johannesburgu, jenomže z nějakého důvodu se tu zimu u něj neukázali. Domníval se tedy, že to všem poví, až se vrátí do Kapského Města o Vánocích – možná budou mít dokonce obřad v kostele a svatební hostinu – ale ani ve snu by ho nenapadlo, že v září už budou od sebe a do Vánoc rozvedení.

Než mohl Pasco Muzimu odpovědět, Ro přistoupila k Aishe a položila jí ruku na rameno. „Omlouvám se, neměla jsem tušení, že jste byli s Paskem manželé –“ Ro po něm střelila káravým pohledem. „– tohle pro vás musí být šok. Pojďme se znovu sejít za den či dva. Probereme tu restauraci, jeho pomoc a to, že byste spolupracovali.“

Pasco se zrovna chystal promluvit, když Aisha zvedla ruku. Pleť měla bledší než normálně a oči tvrdé jako kus skály. „Omlouvám se, nevnímala jsem vás. Co jste to říkala?“

Ro nakrčila nos a ukázala na budovu. „Budete spolupracovat s Paskem na otevření luxusní restaurace,“ pověděla jí Ro, tvářící se znepokojeně. „Je to můj konzultant.“

Aisha krátce zavřela oči a Pasco počítal do deseti, čekal, až vybuchne. Aisha nikdy nedokázala poodstoupit a podívat se na situaci z nadhledu.

„Fakt, že jsme byli s Paskem manželé, nemá absolutně žádný vliv na mou práci. Jsem jeden z nejlepších a nejzkušenějších konzultantů ve společnosti a nějaký krátký vztah před dávnou dobou mě ani v nejmenším neovlivní.“

Muzi i Ro vydali úlevný povzdech a Pasco se poškrábal na krku, překvapený její neutrální odpovědí. Nemohl si pomoct, musel obdivovat, jak se vypjala v ramenou a narovnala v zádech. Dospěla, pomyslel si, teď je houževnatější. Ovšem krátký vztah? Bože. Její slova ho naštvala a teď se cítil jako moucha, kterou smetla ze svého rukávu.

„Jsem profesionálka a zvládnu to,“ pověděla jim. „V porovnání s jinými katastrofami mě tohle nerozhodí.“

To je dobře, ale Pasco nedokáže pracovat s někým, kvůli komu mu prudce buší srdce, v ústech má sucho a kdo mu obrátil život vzhůru nohama. Nebál se tvrdé práce, zbožňoval výzvu, ale čekat, že bude spolupracovat se svou bývalou manželkou – ženou, která ho opustila –, bylo víc, než mohl dát. Kdysi mu rozložila celý život a on už nikdy žádné dívce nedovolil, aby mu provedla něco takového.

Jenže ona už dívka nebyla, byla to žena. V každém smyslu toho slova.

Velice sexy a neuvěřitelně nádherná žena.

A on po ní stále zoufale toužil. Až ho to děsilo. Další dobrý důvod, proč by spolu neměli pracovat.

„To rád slyším, Aisho. Děkuju vám,“ usmála se Ro.

Muzi manželku objal kolem silného pasu. „Pokud už Ro nebudete potřebovat, Aisho, odvedu svou ženu domů,“ prohlásil. Když Ro neprotestovala, Pasco věděl, že je víc unavená, než dává najevo. Nebo možná chtěli jemu a Aishe poskytnout soukromí. Kdo ví?

Začínalo to v něm vřít a nepotrvá dlouho, než vybuchne. Nebyl připravený být s Aishou sám, nebo s někým jiným, a tak ukázal na cestu, jež je odvede zpátky k hotelu. „Pojďme všichni,“ navrhl ledově.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nová pravidla vášně.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.