Český název: Charlie byl vždy v pohodě

Název anglického originálu: Charlie’s Good Tonight

Autor: Paul Sexton

Překlad: Zdeněk Uherčík

První vydání: Mudlark, An Imprint of HarperCollinsPublishers, 2022

Grafika obálky: Madgrafik

Odpovědná redaktorka: Ivana Čejková

Jazykový redaktor: Jiří Chodil

Jazyková korektorka: Dana Chodilová

© 2022 by Paul Sexton

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Paul Sexton si osobuje morální právo být považován za autora tohoto díla.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána na základě licence HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

Grafika původní obálky: Holly Macdonald © HarperCollinsPublishers Ltd. 2022

Fotografie (přední strana a hřbet): © Bent Rej Photography

Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9012-8 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9013-5 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9014-2 (PDF)

Elektronické formáty: Katarzyna Rek

Na památku mámy a táty, s nehynoucím vděkem
za jejich lásku a podporu.

Poděkování

Tato biografie mohla vzniknout pouze díky laskavé a nadšené pomoci a podpoře Charlieho rodiny, přátel a spolupracovníků. Zvlášť rád bych poděkoval jeho dceři Seraphině, vnučce Charlotte a sestře Lindě, které byly nápomocny s laskavostí, jíž je prodchnuta celá rodina Wattsů. Vřelé díky patří také jeho nejstaršímu příteli Daveovi Greenovi, který mi neúnavně pomáhal s vyhledáváním fotografií a dokumentů, týmu Rolling Stones (včetně Joyce Smythové, Jane Roseové, Paula Edwardse, Bernarda Dohertyho, Davea Trafforda, Carol Marnerové, Rachel McAndrewové a Sarah Dandoové) za povzbuzení a podporu a všem ostatním přispěvatelům (Billu Wymanovi, Tonymu Kingovi, Joolsi Hollandovi, Glynovi Johnsovi, Lise Fischerové, Chucku Leavellovi, Donovi McAulaymu a mnoha dalším), kteří měli Charlieho rádi stejně jako já. A samozřejmě jsem zavázán, jako už mnohokrát v posledních desetiletích, Micku Jaggerovi, Keithu Richardsovi a Ronniemu Woodovi za jejich historické příspěvky a jejich čas během zkoušek na tour SIXTY, s nímž se Stouni provalili s nezmenšeným elánem létem roku 2022. Jako my všichni, také oni s sebou nesli ducha Charlieho Wattse.

Předmluva Micka Jaggera

Charlie byl neuvěřitelně tolerantní hudebník a měl skutečně delikátní způsob hry. Jeho vkus zahrnoval hudbu od jazzu, boogie-woogie, blues, klasiky, africké hudby, dance, reggae až po hloupé populární písně, které se náhodou povedly. Lidé často říkají, že byl velkým jazzovým fanouškem, ale nebyl jenom to. Je to příliš zjednodušený popis jeho hudebního vkusu a toho, co rád hrál.

Traduje se, že se Charlie byl suchar. Samozřejmě nebyl. Chodili jsme spolu na sportovní utkání, na spoustu oblíbených míst, na jídlo a poslouchat muziku. Ve studiu, když už všichni odešli domů, nebo ještě nedorazili, jsme si často sami pro sebe hráli všemožnou muziku. Občas hrával africké rytmy, a některé ty věci byly fakt úžasné. Neměl nijak brilantní techniku, ale dokázal se skvěle přizpůsobit, takže když poznal nějaký nový rytmus, byl z toho nadšený.

Miloval i klasickou hudbu. Měl rád Dvořáka, Debussyho, Mozarta a spolu jsme poslouchali Stockhausena a Mahlera. Poslouchali jsme moderní skladatele a snažili se přijít na to, co tím sakra myslí.

Byl inteligentní, nezvyšoval hlas, ale uměl být přímý a řekl, co si myslí. Velice si chránil soukromý život, ale navzájem jsme chápali své myšlenkové pochody. Charlie byl velice tichý člověk, ale měl velký smysl pro humor a hodně jsme se spolu nasmáli. Chybí mi ve všech ohledech.

Mick Jagger

červen 2022

Předmluva Keitha Richardse

Vždy, když si pomyslím „teď mám mluvit o Charliem Wattsovi“, uvědomím si, jak obtížné je toho nepostradatelného muže popsat slovy. Charlie byl výrazná osobnost, a když jste byli s ním, poznali jste to. Dělali jsme si z lidí srandu, a nemuseli jsme říct ani slovo. Měli jsme něco jako vizuální znakovou řeč, která je mezi doprovodným kytaristou a bubeníkem nezbytná, protože spolu musíte nějak komunikovat. Ale my jsme náš jazyk vypilovali k takové dokonalosti, že dokázal vyjádřit ironii, naštvanost, nebo na pódiu říct: „Fajn, teď sice letíme, ale jak přistaneme?“

Charlieho humor byl nesmírně suchý a zdrženlivý, ale znal jsem několik klíčových slov, která neprozradím. Nedělal jsem to často, ale existovala jistá slova, která i kdybych řekl uprostřed letištní haly, svalil by se na zem, řehtal se a kopal nohama do vzduchu. Jeden ze vzácných případů, kdy jsem ho dostal do téhle pozice, se naštěstí odehrál v hotelovém pokoji. Každého někdy přepadne záchvat hysterického smíchu, ale u něho to opravdu stálo za to. A bůh ví, co to bylo za fór. Obvykle to, co tenhle druh smíchu spustilo, nebyla až tak velká sranda.

Byl to velice uzavřený člověk. Pokud o něčem nechtěl mluvit, vždycky jsem vycítil, že bych na něho neměl tlačit, nebo vyzvídat. Charlie neměl žádnou druhou stranu, nepředstíral. Charlie byl prostě Charlie. Byl to nejryzejší člověk, jakého jsem kdy poznal.

Keith Richards

červen 2022

Preludium od Andrewa Loog Oldhama

S Charliem Wattsem jsem se poprvé setkal na ostrově Eel Pie. Bylo to ve středu, první květnový den. Předchozí neděli jsem Stouny viděl poprvé naživo v hotelu Station v Richmondu. Nemluvil jsem s ním – možná jsem jenom pokývl Mickovi a Keithovi, ale hovořil jsem jenom s Brianem Jonesem, který byl tehdy výhradním mluvčím kapely.

Kapela ve Station Hotel mě úplně dostala. Neměl jsem představu, čím to vlastně bylo, věděl jsem jenom, že změnila můj náhled na spoustu věcí, a chtěl jsem být u toho. Do následující středy jsem dělal, co jsem mohl, jménem svým i svého domácího, agenta Erika Eastona, který mi pronajal pokoj a telefon na Regent Street. Koncert skončil a já jsem se nervózně motal kolem a čekal, až diváci odejdou a já můžu jít na to.

Stál jsem vedle Charlieho a jeho bicích. Nevěděl jsem, o čem mluvit, proto jsem mu nabídl, že mu pomůžu odtahat bubny. S úsměvem moji nabídku odmítl. Už tehdy věděl, že není o co stát a že mám schopnosti poněkud jiného rázu. Tehdy v hotelu Station Hotel mě fascinoval stejně jako všichni.

V mé první autobiografii Stoned[1] jsem napsal: Bubeník jako by se usmíval sám pro sebe a zdálo se, že jeho hru spíš cítíte, než slyšíte. Líbila se mi jeho osobitost, kterou dodával kapele, stejně jako jeho hraní. Na rozdíl od zbývajících pěti ležérně oblečených členů měl bez ohledu na teplotu v místnosti pečlivě zapnuté horní dva knoflíky saka a pod ním stejně pečlivě zapnutou košili a vázanku. Tělo za soupravou, hlavu natočenou doprava v předstírané odměřené nevšímavosti k lesu rukou, které před ním mávaly rychlostí sedmdesáti osmi otáček za minutu. Byl se Stouny, ale ne jako oni, trochu posmutnělý, jako kdyby ho na tenhle večer přenesli od Ronnieho Scotta nebo z Birdlandu, kde hrál v jiném časoprostoru Juliana Cannonballa Adderleyho[2]. Byl jedinečný, vždy svůj, džentlmen času, prostoru a srdce. Jeho vzácný hudební talent byl projevem jeho ještě většího talentu pro život: Právě jsem se setkal s Charliem Wattsem.

Naše poslední společné nahrávky byly We Love You a Dandelion. Stejně jako mnoho skladeb Stounů ani tyhle neměly předem zaranžovaný konec – raději se přesvědčit, že je maso a brambory na místě, než přidáte zeleninu. Závěr je směsí kláves Nickyho Hopkinse, dřev Briana Jonese, nábožných vokálů Keitha a Micka, a Charlie celý ten chaos žene dopředu improvizovanými přechody. Tehdy jsem si myslel, že ty přechody jsou určené jenom mně. Nebyly, patřily prostě k Charliemu.

V osmdesátých letech se Charlie během jednoho ze svých sólových jazzových výletů kvůli něčemu zastavil v New Yorku. Dopustil jsem se té chyby, že jsem mu zahrál něco, na čem jsem tehdy pracoval. Vůbec ho to nezajímalo. „Andrewe,“ řekl, snad na vysvětlenou, „mně je prostě jedno, co Stouni dělají. Mě zajímá jenom to, co hraju.“ Naštěstí ta nepříjemná skvrna vybledla, převládl názor „co jsme si, to jsme si,“ a kapela jela dál. Naposledy jsem ho viděl v Seattlu v roce 2005. Byl to přesně ten samý chlapík, se kterým jsem se tehdy zdravil na ostrově Eel Pie.

Ve světě filmu se hovoří o zlaté éře. Tou naší byl Charlie Watts. Všechny výborné kapely mají jednu věc společnou: zvláštního bubeníka.

Andrew Loog Oldham

Červen 2022

Předmluva

Muž mimo čas, ale vždy přesný

Madison Square Garden, New York, listopad 1969. Zatímco „nejlepší rokenrolová kapela na světě“, jak ji na turné uváděl konferenciér Sam Cutler, plynule přecházela z Little Queenie od Chucka Berryho do jejich nejnovější jedničky v hitparádě Honky Tonk Women, Mick Jagger jenom tak utrousil: „Charlie je dneska v pohodě, ne?“

Samozřejmě že byl, jako ostatně vždycky. Samotné zmínění jména Charlie Watts, ať v této biografii nebo během rozhovoru, stačí, aby se přátelé muzikanti a fanoušci doslova postavili do pozoru. Což je přesně ten způsob chvály, které by se na hony vyhnul, jak to dělal po celý svůj skutečně jedinečný a výjimečný život.

Charlie byl důkazem, že všechny rockové hvězdy nejsou ze stejného těsta a stereotypy jsou zde od toho, abychom se jim vyhýbali. Jako například ten, že by se považoval za rockovou hvězdu. Byl globální celebritou, ale nesnášel pozornost a kdysi řekl, že má raději společnost psů než lidí, nadšenec do aut, který neřídil, milovník koní, který na koni nikdy nejel, boháč se vkusem, který vyrůstal v montovaném domku, bubeník, který pět a půl desetiletí strávil na turné po celém světě, ale celou tu dobu se mu stýskalo po domově, zaskakující muzikant, který si myslel, že se Stouni do roka rozpadnou, ale skončil jako jejich doživotní, věčný plamínek. Kdybyste si ho vymysleli, jen málokdo by vám uvěřil.

Psát o něm v minulém čase je samozřejmě smutné, ale on by tuto knihu stejně nejspíš nečetl. Dovedu si představit, že by se podíval, které jeho fotografie v elegantním obleku jsme vybrali, ale to by tak bylo všechno. Je to, jak doufám, laskavé vyprávění o životě dobře prožitém a dozajista milovaném. Pokud hledáte nějaké kontroverze, díváte se pod špatný kámen.

Po nádherných třiceti letech rozhovorů s ním a celými Rolling Stones jsem si v roce 2020 začal pohrávat s myšlenkou, že bych mohl s Charliem pracovat na jeho biografii. Byl to nápad vzrušující, ale zároveň odsouzený k nezdaru. Samotná představa, že by psal sám o sobě, byla od základu chybná.

Otevřeně přiznával, že hudba Rolling Stones není zrovna jeho šálek čaje a málokdy něco z ní poslouchal, pokud neměl odsouhlasit nějaké nové vydání nebo něco podobného. Ale vždy byl přinejmenším velice laskavý, kdykoli měl udělat něco pro propagaci. Časem jste se naučili proplouvat nepředvídatelnými proudy jeho myšlenkových pochodů a těšili jste se na jeho hřejivý, zářivý úsměv. Bez ohledu na skutečnost, že jeho mozek a ústa občas jely rozdílnými rychlostmi a někdy míval nepřítomný pohled člověka, který se snažil vzpomenout si, jestli nenechal něco na plotně.

Zdokumentovat jeho život ve třetí osobě se zdá mnohem vhodnější a rychlost, s níž jeho přátelé a rodina poskytli souhlas a pomoc, o něm vypovídá všechno. Odráží dlouhý a zbožný jásot, který následuje pokaždé, když ho Mick Jagger in memoriam představuje na každé show Stounů, a celosvětovou záplavu účasti, již spustil jeho skon v srpnu 2021 ve věku osmdesáti let.

Od mladého bubeníka k pronajmutí ke spolehlivému s aurou přesahující jeho věk, od píky slavných let po šedovlasou stylovou ikonu a stálou jistotu Charlie Watts žil všechny tyto životy, ale nedělal kolem toho žádný humbuk. To nechával na jiných. Exhibicionismus? Ten k němu nepatřil. On jenom prahnul po domově a divil se, kvůli čemu je všechen ten povyk.

Když zemřel, téměř každý nekrolog a vzpomínkový článek o něm zmiňoval tichého Stouna, páteř kapely, hudebníka, který za padesát sedm let nezmeškal jediný koncert (to není úplně pravda, neboť jak se dozvíme, přinejmenším jeden skutečně zmeškal v roce 1964, protože dostal špatné datum). Ale už mnohem méně se psalo o notorickém sběrateli, velkorysém rozdávání darů, o člověku se starosvětským smyslem pro styl, díky němuž si často připadal, že se narodil do nesprávného století.

Charlie měl schopnost, ať vypěstovanou, či spontánní, shrnout příběh, situaci nebo celý život do břitkého konstatování, v němž s ním mohl soupeřit pouze jeho přítel Ringo Starr svými malapropismy[3] typu hard-day’s-night a tomorrow-never-knows[4]. „Pět let práce a dvacet let flákání“, patřilo mezi nejznámější Charlieho hlášky, ale bylo jich mnohem víc. Být u toho a slyšet některé z nich, být svědkem toho, jak zaťatým stoicismem a žulovou tváří proráží jeho oslnivý úsměv, slyšet ty krátké, přerývané hlášky a bezstarostné poznámky bokem, bylo mnohem cennější než vstupenka na to, co Stouni dali světu: největší show na zemi.

Není neobvyklé narazit na rockové muzikanty světové úrovně, u nichž nekritický obdiv milionů občas vyvolá trýznivé pochybnosti o nich samotných. Ale je nesmírně vzácné slyšet některého mluvit o sobě vysloveně skromně. Téměř pokaždé, když jsme se setkali, utrousil Charlie něco v tom smyslu, že se v podstatě nepovažuje za bubeníka, nebo že nesahá ani po kotníky svým bubenickým idolům.

To by snad naznačovalo nedostatek sebevědomí, ale jeho postoj byl založený na smyslu pro anglickou rezervovanost a skromnost, který se u něho vyvinul silněji než u kohokoli jiného. Brian Jones ho ještě v době, kdy začínal svůj drogový slalom, popsal jako „zřejmě nejodtažitějšího a nejvyrovnanějšího člověka na celé popové scéně.“

V prvním dvojverší v If You Can’t Rock Me, první skladbě na It’s Only Rock’n Roll, Mick zpívá: „Kapela je na pódiu, je tady další večer… bubeník si myslí, že je dynamit.“ Rozhodně neměl na mysli Charlieho. Pro něho byla arogance prostě něco sprostého. Věděl, kdo je, a s výjimkou poměrně krátkého období narkotického šílenství v osmdesátých letech, z něhož se dostal bez obvyklých dramatických odvykacích kúr a od té doby byl čistý, se nezměnil.

„Jeho filozofií je ‚tohle mi stačí‘,“ řekl o něm kdysi první manažer Stounů Andrew Loog Oldham. „S tím se spokojil a nezabýval se blbostmi.“ Dokonce už při prvním vzedmutí své slávy popisoval v hudebním tisku: „Vypadám, že se nudím, ale tak to skutečně není. Mám jenom neuvěřitelně nudný obličej.“

Mohlo by se zdát, že sem nepatří citace amerického basketbalového trenéra, ale moudrost zesnulého Johna Woodena, obsažená v citátu v hlavičce současných Oldhamových mailů, je velice příhodná. „Talent pochází od Boha, buď pokorný,“ říkal. „Sláva pochází od člověka, buď vděčný. Domýšlivost pochází od tebe, buď opatrný.“ Charlie se s tím prvním narodil, to druhé na něho sedělo a třetího nebyl ze své podstaty schopen.

Tato biografie není zamýšlena jako další vyčerpávající pouť ve stopách legendy nejlepší rokenrolové kapely na světě, ale jako vyobrazení života a doby jednoho člověka, který ji prozářil nám všem, kdo jsme se s ním setkali. Události jsou řazeny chronologicky, ale s pravidelnými zpětnými mezihrami soustředěnými na konkrétní aspekty Charlieho světa, především na trvalé manželství s jeho milovanou Shirley.

Ano, tohle je vyprávění o paličkách a Stounech, ale také o někom, jemuž podobného už nikdy neuvidíme, kdo vypadal, jako kdyby patřil do úplně jiné epochy: muže mimo čas, ale vždy přesného.

[1] Způsob psaní této knihy a platná pravidla pro používání uvozovek v češtině se často dostávaly do rozporu, takže redakce musela hledat způsob, jak vše zjednodušit. Autor chtěl psát názvy desek, knih a časopisů v kurzivě, názvy jednotlivých písní pak v uvozovkách. Bohužel vzhledem k tomu, že používá velmi často přímou řeč a velmi často v přímé řeči cituje jinou přímou řeč, vedlo by to k nutnosti vyřešit problém, jak napsat, například, že někdo o někom říkal, že ten někdo říkal, že zpíval tu a tu píseň. Tedy použít uvozovky v uvozovkách, a to celé v uvozovkách. Čeština samozřejmě tento třetí typ uvozovek, tzv. „boční“, zná, jsou ale dost archaické a asi by komplikovaly četbu. Rozhodli jsme se proto všechny vlastní názvy – desky, písně, knihy, divadelní hry i názvy časopisů – psát v kurzivě a používat jenom dobře známé dva typy uvozovek. Doufáme, že v případě, že existovala deska i píseň se stejným názvem, což je poměrně časté, z kontextu vyplyne, co je tím myšleno. Poznámka redaktora.

[2] Julian Edwin „Cannonball“ Adderley (1928–1975), americký jazzový saxofonista. Poznámka redaktora

[3] Malapropismus – nesprávné používání cizích slov ve významu slov podobně znějících. Poznámka redaktora.

[4] Narážky na určité legendy z historie skupiny The Beatles. Třetí album dostalo název A Hard Day’s Night (česky Perný den). Titul „vymyslel“ Ringo Starr, který později vyprávěl: Nahrávali jsme celý den a protáhlo se to dokonce na celou noc. Když jsme skončili, řekl jsem: ‚Byl to perný den‘ (It’s a hard day), ale vtom jsem zjistil, že už je noc, tak jsem hned dodal, abych se opravil, slovo noc (night). A na světě byl název alba. Název skladby Tommorow Never Knows z alba Revolver také vymyslel Ringo, pro něhož bylo údajně příliš náročné pochopit filozofický rozměr správného idiomu tommorow never comes (zítřek nikdy nenastane, protože až zítřek nastane, nebude to už zítřek, ale dnešek), takže vytvořil nesmysl „zítřek nikdy neví“. Poznámka redaktora.

1

Dětství v prefabrikovaném domku a přítel jazzman

Mozart věděl, o co jde.
Ale měl mít dobrého bubeníka.

Keith Richards, 2011

Human Riff[5] mi vysvětloval spojení hillbilly a černé hudby, které se stalo receptem na rokenrol a vytvořilo podhoubí pro začínající Rolling Stones a generaci slibných křupanů, které reprezentovali. Ale pointa vždycky vyzněla jako hravě zhuštěný výklad o muži, který padesát osm let seděl za jeho zády. V paralelním časoprostoru jste si mohli představit Wolfganga Amadea, jak vzhlíží k Charliemu Wattsovi. Všichni to tak měli.

Charlie byl nejenom nejzdráhavější hvězdou na hudebním nebi, ale také tím nejméně pravděpodobným kandidátem na to, aby několik desetiletí zaujímal místo po boku nejsvětoznámějších zástupců rokenrolu. Dokonce ani poté, co vyhověl opakovaným žádostem členů kapely, aby se k nim připojil, on ani nikdo jiný nečekal, že Stouni nebo jejich rythm and bluesová raketa vydrží déle než rok.

Počátkem června 1941 ležel Bismarck na dně Atlantiku a Německo připravovalo třímilionovou armádu na invazi do Sovětského svazu – děsivá předzvěst roku 2022, kdy vypuknou poblíž Kyjeva zuřivé tankové bitvy. Promenádní koncerty vážné hudby se po vybombardování Queen’s Hall přesunuly do Royal Albert Hall a Churchillova Obchodní komora zavedla lístky na oblečení. Protože ještě nebyly vytištěny, musely je zatím nahradit lístky na margarín. Šestnáct za plášť do deště, sedm za boty. Ale Lil Wattsová měla tehdy v nemocnici University College Hospital v Bloomsbury úplně jiné starosti.

Krátce po svých dvacátých narozeninách se Lillian Charlotte Wattsová, rodačka z Islingtonu, dcera Charlese a Ellen Eavesových, provdala v roce 1939 za o měsíc staršího Charlese Richarda Wattse, který sloužil u pozemního personálu RAF jako důstojnický řidič. Po demobilizaci začal jezdit jako řidič náklaďáku pro London, Midland and Scottish Railway. Tuhle práci vykonával ještě v době, když Stouni dobyli Británii. V pondělí druhého června 1941 Lillian porodila jejich prvorozeného, který stejně jako Bill Wyman a Brian Jones dostal jméno po otci. Charles Robert Watts nasadil svůj první rytmus.

Do formálního vzniku britských hitparád chybělo ještě desetiletí, ale Andrews Sisters už povzbuzovaly vojáky svým Boogie Woogie Bugle Boy. Brzy Glenn Miller a spousta dalších, včetně naší Very, posílali první vlaštovky přes Bílé útesy Doveru. V rádiích v těch dnech často zněl komediální program It’s That Man Again, Deanna Durbinová zpívala Waltzing In The Clouds, hráli Ink Spots a Bing Crosby a Noël Coward se zdvořile tázal: „Dali byste nám laskavě kulomet?“ Ve filmu se Abbott a Costello vyšvihli mezi nejúspěšnější nové filmové hvězdy díky svému třetímu snímku In the Navy, který natočili u Universal, a v němž si zahrál také Dick Powell. Joan Crawfordová, která se později objevila v koláži obalu alba Exile on Main St, stále plnila kasy v novém filmu George Cukora A Woman’s Face.

Jako batole strávil Charlie nějaký čas u svých babiček, zatímco jeho otec sloužil u RAF, ale z té doby si bude pamatovat jen velice málo. Později o tom řekl: „Slyšel jsem výbuchy bomb v sousedství. Vzpomínám si na divoký úprk z domu do protiletadlových krytů. Byl jsem hodně malý. Válka pro mě byla něco jako hra – myslím, že jsem nikdy nebyl doopravdy vyděšený.“

Nositeli stejného křestního jména byli nejenom jeho otec, ale také dědeček (Charles A. Watts), strýc a bratranec, proto mu táta s mámou často říkali „Charlie Boy.“ Nejmladší Charles navštěvoval školu Fryent Way Infant School v Kingsbury v severozápadním Londýně, a když válka skončila, seznámil se s o devět měsíců mladším Davem Greenem. Stali se z nich doživotní přátelé a spoluhráči v mnoha Charlieho jazzových projektech na pódiu i ve studiu.

Přestože byl o devět měsíců mladší, Daveovy vzpomínky na válku jsou mnohem živější. „Narodil jsem se v roce 1942 v Edgware a bydleli jsme v Kingsbury. Můj otec byl u Královských sapérů. V den D se účastnil vylodění a vzpomínám si – musely mi být dva roky –, že přiletěly V1. Jedna dopadla do naší ulice, asi o šedesát domů výš, a zničila celou budovu. Vzpomínám si, jak mě máma strčila pod schodiště. Myslím, že to bylo vládní doporučení.“

Dave si vzpomíná, že jeho matka poslouchala v rádiu pořad Music While You Work. Později popisovala, že si zpíval basové linky populárních písní, jako ranou předzvěst jeho celoživotní dráhy významného kontrabasisty. O své vzpomínky se dělí s takovou vřelostí a velkorysostí, že brzy máte pocit, jako byste byli dlouholetí přátelé. Když dával rozhovor k této knize, stále si udržoval onu plachou radost ze života, pro niž si ho Charlie oblíbil.

V roce 1946 se stali sousedy a brzy spřízněnými hudebními dušemi.

„Zásluhou“ Luftwaffe získaly obě rodiny nová bydliště v montovaných domcích jako mnoho rodin zasažených bombardováním v Pilgrims Way ve Wembley. Prefabrikované modulární domky vypadají při zpětném pohledu skromně, ale v oněch těžkých dobách to pro rodinu Greenových byl zázrak.

„Když jsme bydleli v Kingsbury v Brampton Road, neměli jsme to k montovaným domkům daleko a vzpomínám si, že jsme se na ně chodili dívat,“ říká Dave. „Silnice měla do silnice hodně daleko a všude byly hromady hlíny. Ale moje máma ty domky milovala. Měly úžasnou, velice moderní vestavěnou kuchyň s ledničkou a vůbec se vším. O jeden si zažádala, a když je dostavěli, nastěhovali jsme se.“

Charlie s rodiči bydlel v čísle 23 a Greenovi v čísle 22.

V roce 1944 se Lillian narodila Charlieho sestra Linda, která k němu měla vždy velice blízko, zvlášť než odešel z domova. Rozhovor, který mi ona a její manžel Roy Rootes pro tuto knihu poskytli, byl vůbec první, který kdy o svém bratrovi dala. Linda se vůbec držela natolik v pozadí, že mnoho lidí ani neví, že Charlie měl nějakou sestru.

„Nevědí to, protože jsem se nikdy necpala dopředu,“ říká tichým hlasem, když spolu s ní a s Royem sedíme v jejich domě v Buckinghamshiru. „Nemám to v povaze a vím, že by to ani nechtěl. Ale kdybych se někde objevila a někdo by řekl: ‚Ach, vy jste Charlieho sestra. Musíte na něho být pyšná‘, řekla bych: ‚Ano, jsem na něho pyšná.‘ Nebyl z těch, kteří vyčnívají. Pro něho byla ideální vyrovnanost, protože to byl velice tichý a rezervovaný člověk. On byl jako moje máma a já jsem zase jako táta. Kdyby tady seděl, neřekl by za celou dobu ani slovo.“

S nostalgickou srdečností vypráví o letech strávených s bratrem a rodiči a pocitu sounáležitosti, který ve stísněném domově sdíleli. „Protože měli rádi sport a biliár, rozhodl táta, že se koupí poloviční kulečníkový stůl.“

„Když jste chtěli zahrát šťouch, museli jste si na to otevřít okno,“ poznamená suše Roy.

„Všichni se pak u nás scházeli, a to táta miloval,“ pokračuje Linda. „Máma byla trochu zdrženlivější, ale protože trávila většinu času v kuchyni, nevadilo jí to.“ Roy, o rok starší než Charlie, si Lindu vzal v roce 1965.

„Myslím, že poprvé jsem Charlieho potkal, když jsme se tam v mých čtyřech letech přistěhovali. Bylo fajn, že se naše mámy hodně spřátelily a jak jsme vyrůstali, nedali jsme jeden bez druhého ani ránu. Bylo opravdu zvláštní, že jsme oba měli stejnou zálibu v jazzu a společně jsme ji rozvíjeli,“ vzpomíná Dave.

„Až do deseti let jsme si hráli na zahradě,“ vyprávěl mi Charlie, „protože to byl jeden pozemek rozdělený jenom nízkým plotem, a my jsme v tom plotě měli díru, kterou jsme prolézali. Naši rodiče se přátelili. Potom začal hrát se skifflovými kapelami a já také. Hráli jsme spolu v naší první jazzové kapele, nahráli naše první desky a já jsem ho zval vždycky, kdykoli jsem dělal něco mimo Rolling Stones.“ Pak následoval dovětek s kamennou tváří: „S nimi bych ho neobtěžoval.“

„Můj táta hrál trochu na piano, ale ne jazz,“ vysvětluje Dave. „Hrával Lese Paula a Mary Fordovou a podobné věci. Doma jsme měli radiogramofon, takže když mně a Charliemu bylo devět nebo deset, začínali jsme na podobné muzice. Pochopitelně jsme chodili do stejné školy, Fryent Junior, ale on byl v jiném ročníku. Potom jsme šli na střední školu v Tyler’s Croft v Kingsbury a dál jsme bydleli na stejném místě.“ Téměř současně na stejnou školu chodila herečka Shirley Eatonová, Bond girl z filmu Goldfinger, dalším byl William Woollard, dlouholetý moderátor pořadu Tomorrow’s World.

„Je dost zvláštní,“ říká Dave, „že si ho ze školy nepamatuju. Moc jsem ho tam nevídal. Ale začali jsme sbírat klasické desky a chodili jsme spolu do obchodů s deskami, potom LP desky Charlieho Parkera a Jellyho Roll Mortona, které jsem předtím nikdy neslyšel. Poslouchali jsme u něho v pokoji nebo někdy u mě.“

Bill Wyman ve své mimořádně podrobné knize Rolling with the Stones zmiňuje sedmiletého Wattse v saténovém obleku na svatbě jeho strýce Alberta v Holloway. „Táta mi kupoval obleky a já jsem je nosil tak elegantně, jak jsem jenom uměl,“ říkal Charlie. „Byl jsem něco jako Malý lord Fauntleroy. Ale pamatuji si, že už tehdy jsem nesnášel džínsy a svetry. Připadalo mi, že vypadají ušmudlaně, a necítil jsem se v nich zdaleka tak dobře jako v mých malých oblecích a volných kalhotách.“ To se nikdy nezměnilo.

Když se manželství Daveových rodičů rozpadlo, byl poslán k příbuzným do Yeovilu, ale po dvou letech venkovské selanky se opět vrátil do Londýna a v roce 1953 se dali s Charliem znovu dohromady.

„Když jsme bydleli v montovaném domku, nabídli matce obecní domek, novostavbu v Kingsbury, tak jsme se tam přestěhovali. Pamatuji si mlhy – husté jako polévka – a průvodčího, který musel chodit před autobusem. Mlha byla tak příšerná, že nebylo vidět na krok. Tehdy umřela spousta lidí.

V novostavbě jsme zůstali rok a potom matka zažádala o návrat do montovaného domku,“ vzpomíná Dave se smíchem. „Hrozně jí chyběl, i Lil Wattsová a vůbec všechno. Byly skvěle vymyšlené. Všichni měli úplně stejné bydlení a plus mínus stejně velikou zahradu. Byla to utopie, skoro jako komuna, a mojí mámě to moc scházelo. Vedle Charlieho jsme se už nemohli nastěhovat, ale i tak jsme bydleli jenom o kousek dál.“

V červnu 1954 dovršil malý Charlie patnáct let v době, kdy Doris Dayová z nejvyšších vrcholů zpívala zlatým narcisům o své „Tajné lásce“[6]. Na Tyler’s Croft, ve třídě se čtyřiceti žáky, začal Charlie rozvíjet svůj zájem o umění víc než hraní a studium hudby, v čemž mu bránil jistý učitel, což nikdo nechápal. Vynikal také ve fotbalu jako rychlé pravé křídlo a v kriketu, dokonce o něho měl zájem Middlesex. „Byl to urostlý kluk se silnýma nohama,“ vyprávěla Lil. „Často jsme si říkali, že z něho bude fotbalista.“

„Moje první vzpomínka na něho je, jak hraje kriket,“ vzpomíná sestra Linda. „Kriket mu šel moc dobře a v podkroví máme jeho medaile. Vždycky měl dobrou postavu a máma s tátou mu pomáhali se vším, co chtěl. V montovaném domku byly jenom dvě ložnice, takže bratr měl tu větší, která měla být ložnicí rodičů. Já jsem dostala tu menší a naši měli pěkných pár let výklopnou postel v obýváku.“

Krátce nato udělal Charlie první nejisté kroky jako hudebník, hráč na banjo. Říkával, že kromě gramofonu nikdo na nic v jeho rozvětvené rodině nehrál, ale nebyla to úplně pravda. Na odlehlé větvi jeho rodokmenu vyrašila britská jazzová skupina Migil Five, s níž Charlie příležitostně vystupoval, a která později následovala Stouny na cestě popu říznutého R&B. V květnu roku 1964 se dostala do britské top ten s písní Mockin’ Bird Hill.

Kapelu původně vedl Charlieho a Lindin strýc Lennie Peters, s nímž Charlie prožil své bubenické začátky. „Neznám jiného nevidomého, který by dokázal nalepit tapety,“ říká o něm Linda nenuceně. „A vyměnit žárovku.“

Po letech plahočení po londýnských klubech a zapomenutých singlech pro značky jako Oriole a Pye, se strýček Lennie stal členem dua Peters & Lee, které pamětníci sedmdesátých let znají jako docela úspěšný archetyp pipe-and-slippers popu. Jejich charakteristická jednička Welcome Home jako neuvěřitelný protiklad sdílela s Angie Rolling Stones British Top 20 v říjnu 1973.

Pokud šlo o banjo, Charlie se příliš neřídil značkami na hmatníku, a proto nástroj odložil. „Ve stejnou dobu jsem slyšel bubeníka jménem Chico Hamilton,“ říkal, „který hrál s Gerrym Mulliganem. Chtěl jsem hrát štětkami jako on.“ Protože jeho první podomácku vyrobené bicí soupravě chyběl bubínek, připevnil obrácené tělo banja na dřevěný stojan, který si vyrobil, a hrál štětkami na kruhovou blánu.

To mu muselo stačit až do Vánoc roku 1955, kdy se nad ním jeho otec a babička slitovali a koupili mu řádnou soupravu značky Olympic. Tu sehnali od známého, který hrál v místní hospodě. Souprava byla kompletní včetně fleků od piva na blánách a spálenin od cigaret na šlapáku. „Vzpomínám si, když jsem soupravu uviděl v ložnici mé tetičky,“ řekl Charlie. „Nepamatuji se, že by mi něco udělalo větší radost, a musím říct, že sousedé velice trpělivě snášeli ten randál, který jsem dělal.“

Jak Linda vzpomíná, byl odhodlaný na sobě pracovat. „Sedával v kuchyni se dvěma gumovými kuličkami Sorbo a posiloval zápěstí. To jsme tam seděli, dívali se na něho a máma občas zabručela: ‚Zahoď to, proboha!‘ Ale hýčkali si ho. Když se opřel do bicích, říkala jsem si: ‚Božínku, co si asi sousedi pomyslí?‘ Naštěstí byli v pohodě. Spolu s Royem a ještě jedním kamarádem, Andrewem Wrenem, jezdívali do Londýna. Myslím, že tehdy ho to naplno chytilo.“

V té době se jeho kamarád Roy Rootes, opravář televizorů, velice hodil. „To já jsem přiměl Charlieho, aby začal cvičit v pokoji,“ říká. „Natáhl jsem dráty od radiomagnetofonu v obýváku do jeho pokoje. Dal jsem mu tam reproduktor, takže mu tam hrála hudba a on k tomu mohl hrát na bicí.“

Ach, desky. Mezi první oblíbené Charlieho nahrávky patřilo Flamingo Earla Bostice, které bylo v roce 1951 jedničkou americké R&B hitparády. Desku koupil jeho strýc a hrála se při oslavách Charlieho rodičů v montovaném domku. Na ní altsaxofonista z Tulsy předváděl mimořádně swingující verzi skladby, kterou si před deseti lety poprvé vystřihl Duke Ellington se svým orchestrem. Byla to skvělá prvotní ochutnávka kultivovaného jazzu okořeněného rythm and blues. Out of Nowhere, kterou v roce 1947 nahrál Charlie Parker s mistrovským saxofonistou a jasně čitelnými bicími Maxe Roache, se stala Charlieho celoživotní láskou. Na nahrávce se také objevil jakýsi jednadvacetiletý trumpetista Miles Davis.

„Díky němu jsem tím, kým jsem,“ říkal o Parkerovi Charlie. „Každý bubeník, který jenom trochu slyší, by chtěl bubnovat s Charliem Parkerem.“ Je pravdou, že „Bird“ svým letem ovlivnil budoucí Rolling Stones víc než jednou. V Cheltenhamu to byl poslech Parkerovy desky, co Briana Jonese přimělo požádat rodiče, aby mu koupili saxofon. Jak se dozvíme, jeden Charlie se stal inspirací pro knihu o druhém.

Charlieho přechod k bicím podnítily šikovné ruce již zmíněného Chika Hamiltona, rodáka z Los Angeles, který svůj hbitý styl při hře se štětkami rozvinul poté, co se stal členem kvartetu mága na barytonsaxofon Gerryho Mulligana. Jejich LP Volume 1 z roku 1952, s hostujícím Chetem Bakerem na trubku, obsahovalo Mulliganovu vlastní kompozici Walkin’ Shoes, zázrak decentní elegance Hamiltona a celé kapely. Ta deska mladého Charlieho uhranula. Musel hrát jako Chico Hamilton. Víc než kdy předtím byl přesvědčen, že jeho místo je právě za bicími.

Charlie a Dave (pro jeho přítele vždy David) plnili montovaný domek zvukem současného skifflu, kdy Dave Charlieho energicky doprovázel na basu podomácku vyrobenou z bedny od čaje. Charlie se sice učil na bicí poslechem raných jazzových velikánů, ale ve škole měl sotva průměrné výsledky. Když v šestnácti letech končil školu, jeho jediným dobrým hodnocením bylo „O“ z výtvarné výchovy a dva poháry z běžeckých závodů. Protože měl nadání pro grafiku, zapsal se na Harrow Art School.

„Když jsem byl mladší, moc špatně jsem spal, a proto jsem si kreslil,“ vzpomínal později. „Měl jsem to jako terapii a možná i jako způsob, jak se vyhnout potížím.“ Dave o něm říká: „Byl to úžasný umělec. Vím, že chtěl být ilustrátorem, ale myslím, že pohořel u nějaké zkoušky nebo co. Nevím, jak se to mohlo stát, protože byl moc dobrý. Myslím, že to ho trochu odradilo. Tehdy začal mnohem víc hrát.“

Mezitím přátelé pokračovali v objevování zvuku v Pilgrims Way ve Wembley a dál na západě. „Učili jsme se z desek a chodili jsme do klubů,“ říká Dave. „Jednou jsme šli spolu do podniku 100 Club na kapelu Humphreyho Lytteltona – to bylo někdy v roce 1958. Později, v roce 1965, jsem k Humphovi nastoupil a zůstal u něho osmnáct let. Charlie miloval bicí Eddieho Taylora z té kapely a na basu tam hrál Brian Brocklehurst. Seděli jsme tam s otevřenou pusou. Posloucháte a sledujete vztah mezi basou a bicími, hrajete podle desek a kopírujete. Charlie dokázal hrát s deskou stejně jako já.“

„Vyrůstal jsem na tom, že jsem se díval, jak jiní hrají,“ vysvětloval Charlie. „Když jsem chodil na místní taneční zábavy, nikdy jsem netancoval. Stával jsem poblíž bubeníka a díval jsem se, jak hraje. Ze všech nejraději jsem měl černé Američany, kteří hráli hudbu zvanou jazz. Přesně to jsem chtěl hrát.“

Charlieho vrozený nedostatek sebedůvěry vyplul na povrch, když o oněch časem mluvil v roce 2001 v pořadu Desert Island Discs. „Jsem takový polovičatý člověk,“ říkal. „V mládí jsem měl brát lekce, měl jsem se naučit řádně číst noty, ale dával jsem přednost pozlátku.“

Do roku 1958 už měli svá vlastní vystoupení. Severolondýnské jazzové uskupení Joe Jones Seven hledalo nové členy poté, když jejich basista a bubeník museli narukovat. Jones bydlel na Meadowbank Road v Kingsbury, nepříliš daleko od Pilgrims Way Charlieho a Davea. Jeho skutečné křestní jméno je Brian, nezaměňovat s původním kapelníkem a spoluzakladatelem Stounů nebo s americkým bubeníkem Jo Jonesem, jehož dokonalou hru v Count Basie Orchestra Charlie velice obdivoval.

„Uměl jsem stupnici b moll,“ vzpomíná Dave, který tehdy hrál ve skifflové kapele. „Sehnal jsem si skutečnou basu, začal jsem se na ni učit, když jsme se doslechli, že tahle kapela dělá konkurz. Hráli mainstreamový dixieland a my jsme stejně poslouchali i tyhle nahrávky. Tak jsme tam zkrátka šli. Ani nás nenapadlo, že nám to vyjde. Ale jak mi Brian nedávno řekl, nikdo jiný na ten konkurz stejně nepřišel. Bylo to tedy tak, že buď my, nebo nikdo. Tak jsme ten kšeft dostali.

Ani jednoho z nás nebavilo hrát sóla,“ dodává. „Chtěli jsme tam jenom sedět a swingovat pro kapelu. Tohle mu už zůstalo, a v podstatě mně také. Oba jsme týmoví hráči. Ať jsem hrál s jakoukoli kapelou, hrál jsem pro kapelu, pro hudbu, aby to sedělo. Takhle to dělal i Charlie.“

Jones, jemuž v roce 2022 bylo osmdesát tři let, mi řekl: „Dali jsme do Melody Makeru inzerát, že hrajeme v klubu Upper Welsh Harp v západním Hendonu. Přečetli si ho a přišli. Kromě nich se nikdo neukázal. Byli jsme poloprofesionální kapela a oni odpovídali tomu, co jsme tedy potřebovali, protože jsme se všichni ještě učili. Takhle přišli do kapely. Myslím, že to byl Charlieho první kšeft.

Byl to mladý švihák, vždycky velice elegantní a stylový. Udržel rytmus, což je podstatné, ale to tehdy bylo tak všechno. Nebyl žádné zázračné dítě. Byl zvyklý hrát na první dobu, což bubeníci opravdu nikdy nesmějí dělat. Ale nevydrželo mu to dlouho. Vyléčil se z toho.“

Jones, který sdílel Charlieho mimořádné nadšení pro Louise Armstronga, ještě dodal: „Charlieho rodiče byli moc fajn lidi a my jsme zkoušeli u nich v domku. V kapele jsme měli klavíristu, ale oni v domku samozřejmě klavír neměli a elektrické piano ještě nebylo vynalezeno. Takže jsme měli bicí, basu, někdy kytaristu, a tři saxofony, trubku a trombon vepředu.

Myslím, že jeho rodiče byli rádi, že něco dělá a jen tak se nepoflakuje,“ pokračuje Jones. „Taková byla spousta rodičů – raději se smířili s tím rámusem, než aby se jim děti flákaly na ulici. Byly to dobré časy. Byli jsme tam pár hodin v neděli a kapela někdy zkoušela také u mě doma.“

„Všichni chodívali do montovaného domku,“ doplňuje Linda, „a ten randál, který jsme poslouchali, byl jazz. Nikdy to nebyl rokenrol nebo pop. Charlie míval rád Billyho Eckstinea, kterého moje máma s tátou poslouchali. A kromě toho to byl jazz.“ Na gramofonu se také střídali Johnnie Ray a Nat „King“ Cole. „Měli moc rádi Perryho Coma a podobné,“ řekl její bratr, který si šel Eckstinea poslechnout do londýnského Palladia. Vynikající technik z Pittsburghu kombinoval všechno, co Charlie na hudbě miloval – kultivovaného jazzového a popového zpěváka se swingovým a bebopovým kapelníkem a trumpetistou. Charlie byl nadšený z jeho kapely ze čtyřicátých let, v níž hrál Dizzy Gillespie, Charlie Parker a Art Blakey.

S Charliem a Davem v sestavě dostali Joe Jones Seven pravidelné týdenní angažmá v Masons Arms v Edgwaru. Na nádherné fotografii z onoho místa z roku 1959 s jejich mladými nováčky má na sobě kontrabasista Green nějaký starý svetr, zatímco bubeník Watts je v čisťounkém saku Břečťanové ligy, s vlasy pečlivě učesanými na pěšinku a složeným kapesníkem v horní kapse saka.

„Byl přesvědčený, že když jdeme hrát, musíme podle toho vypadat,“ pokračuje Dave. „Můj táta nás tam občas vozil, nebo jsme si vzali taxi na nádraží a jeli vlakem na Canons Park a odtud autobusem. Já jsem samozřejmě vláčel basu. Odehráli jsme kšeft a zpátky jsme si to zopakovali. Já jsem vystupoval v tom, co jsem měl právě na sobě. Charlie se na kšeft vždycky převlékl. Nikdy jsem ho neviděl v džínsech.“

Pečlivé pátrání Jonesovy ženy Ann odhalilo dopis adresovaný Brianovi, nebo „Joeovi“, na hlavičkovém papíře Mecca Dancing (největší světový řetězec tančíren).

„V srpnu 1958 jsme jeli do Locarna ve Streathamu na předkolo National Amateur Jazz Band Championship,“ říká Dave. „Moc to pro nás znamenalo a moc dobře si pamatuji, jak jsme hráli na otočném pódiu.“

Uvádí pak další raný doklad přítelova vytříbeného vkusu pro oblékání. „Brian pro tu příležitost zařídil uniformy pro členy kapely a dodnes si pamatuje, že Charlie si vzal pestrobarevnou kravatu namísto té, která k uniformě patřila. Ann si také vzpomíná, že narazila na jednoho z porotců, který místo hodnocení jednotlivých kapel seděl u baru.“

Členové kapely předpokládali, že jejich výkon nezaujal žádného z porotců, kteří byli na svém místě. Až do chvíle, kdy manažer Locarna v dopise přiznal chybu v rozhodování poroty a oznámil Jonesovi, že jeho skupina skončila ve skutečnosti druhá za kapelou Jack Bayle Quartet. Dave to celé stručně shrnul: „Nic z toho nebylo, protože jsme se už neobtěžovali hrát ve finále.“

Jones vzpomíná: „Tou dobou byla všude spousta jazzu. Hrálo se v hospodách po celém Londýně a také jsme hráli taneční věci psané pro malé kapely. Hráli jsme na narozeninách, na svatbách a podobně a v repertoáru jsme měli taky pár tehdy populárních písní. Nikdo z nás nebyl zatuchlej fík, jak se říkalo puristickým jazzmanům. Když se objevil nějaký kšeft, mohli jste vydělat deset šilasů. Když byl opravdu dobrý, tak i třicet. V Mason Arms nám, myslím, neplatili nic. Měli jsme pivo zdarma. Charlie pil pomerančový džus.“

Na vystoupení v Edgware Jazz Clubu v srpnu 1959 seděl Charlie za bicími, Dave stál za basou a teď už přejmenovaní Joe Jones All-Stars hráli Summertime George Gershwina a bluesové standardy jako St James Infirmary Blues, St Louis Blues a Goosey Gander Woodyho Hermana. Někdy je vozil Charlieho otec a kontrabas s bicí soupravou naložili na zadní sedadla. Jindy jeli oba přátelé autobusem a nástroje nacpali do zavazadlového prostoru a na plošinu. Jednou se stalo, že jim vypadl buben a kutálel se po ulici. Vlídný průvodčí autobus zastavil, aby se mohli pro buben vrátit.

S příchodem šedesátých let měl Charlie delší prodlevy mezi vystoupeními a nahráváním, proto se mohl víc věnovat opačnému pohlaví. Účastnil se oslavy Jonesových jednadvacátých narozenin. „Byl tam také můj švagr,“ říká Jones, „a povídá: ‚Ten Charlie Watts se mě ptal, jestli chci chodit s jednou holkou, protože kdyby ne, on by chtěl.‘“

Kapela se přibližně po roce rozpadla, když se Jones oženil a odstěhoval se s Ann do Lutonu. „Šli každý svou cestou, ale párkrát za mnou přijeli a zahráli jsme si s místními muzikanty.“ Charlie, oslněný jeho tehdy oblíbenými hráči, říkal, že v představách je vyhledávaným newyorským bubeníkem Artem Taylorem a hraje, stejně jako Taylor, s geniálním klavíristou Theloniem Monkem. Charlie opustil uměleckou školu v červenci 1960, ale ne dřív, než jako ročníkovou práci ( „coby přípravu na kariéru grafika“ podle jeho pozdějších slov) napsal a ilustroval malou, ale významnou knížečku na počest Charlieho Parkera nazvanou Ode to a Highflying Bird. Doma ji s láskou ilustroval barevnými inkousty a štětcem. „Inkousty se vpíjely jeden do druhého a já jsem nikdy pořádně nevypral štětec, takže vznikaly zvláštní barevné odstíny,“ vysvětloval se svým obvyklým důrazem na detail.

Jakmile Rolling Stones pronikli mezi špičku, vyšel kapesní svazek v lednu 1965 u nakladatelství Beat Publications s cenou sedm šilinků. Charlie suše poznamenal: „Když ten chlapík, který vydával Rolling Stones Monthly, viděl moji knížku, řekl: ‚Jo, to by mohlo hodit pár šilasů!‘“ Dave Green, který se tehdy už vydal po vlastní jazzové dráze a nepohyboval se v přítelových kruzích, mi se smíchem řekl: „Vzpomínám si, že jsem tu knížku uviděl ve stánku na nádraží v Kingsbury. Nekoupil jsem si ji, protože jsem si to nemohl dovolit.“

Šestatřicetistránková, třináct krát osmnáct centimetrů velká Ode to a Highflying Bird mohla být dětskou knížkou, až na to, že byla stejně bujará jako hudba, kterou popisovala. Zaslouží si, aby byla zmíněna jako první a zřejmě i poslední vyjádření Charlieho dvojí vášně pro jazz a umění.

Mladík Parkera nakreslil jako skutečného ptáka se slunečními brýlemi a se strohou elegancí popsal jeho vzestup i příliš náhlý pád. „Tenhle příběh sepsal Charlie pro zesnulého a velikého Charlieho,“ napsal jako předmluvu. Knížka popisuje, jak si Birdovi rodiče „postavili hnízdo“ v Kansasu a jak Parker, když si uvědomil, jak se liší od ostatních ptáčat, pilně cvičil na svoji „píšťalku“, ale zjistil, že se neshodne s ostatními ptáky a hledal únik ve „špatných semínkách a žitných nápojích“.

Nachází uznání v New Yorku, ale svých zlozvyků se nikdy nezbaví. Na pěti stránkách dojemných ilustrací se pták vytrácí, na každé stránce je menší, odchází, odchází, až nakonec odejde nadobro. Parker zemřel na následky svých neřestí ve věku pouhých čtyřiatřiceti let dvanáctého května 1955. Traduje se, že v té době měl už tělo padesáti- až šedesátiletého muže. „Odletěl, ale není zapomenut,“ uzavřel Charlie výmluvně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Charlie byl vždy v pohodě.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.