Maisey Yatesová

Začalo to pomstou

Překlad

Kateřina Hamplová

Milá čtenářko,

ještě jsme si tady moc nepovídali o jedné sérii, jejíž už třetí díl si můžete tento měsíc přečíst. V originále se jmenuje „Těhotné princezny“, takže je vcelku jasné, co je její zamýšlenou spojovací linií. Ve skutečnosti jsou to ovšem princové z neexistujících království – Zeus, Jag, Vincenzo a Rafael –, které spojily společné studie v Oxfordu a závazek „nezamilovat se, neoženit se, nemít děti“ (asi tušíte, jak to musí dopadnout, že?).

Zajímavostí této série je to, že každý z jejích čtyř dílů napsala jiná autorka. Caitlin Crewsová (Princova ostudná aféra, příběh prince Zeuse[1] v březnu), Marcella Bellová (Poušť jeho srdce o princi Jagovi v červenci), teď listopadu je to tedy Maisey Yatesová (Začalo to pomstou a princ Vincenzo). No a v prosinci to bude Jackie Ashendenová (Její jediná vzpoura s princem Rafaelem).

Bylo by určitě prima, kdyby bylo technicky možné, aby všechny čtyři příběhy překládal do češtiny jeden a týž člověk. Bohužel se to nepovedlo, takže máte možnost posoudit nejen práci čtyř autorek (Jak se domlouvaly? Mailovaly si, chatovaly, telefonovaly si? Nebo se snad někde sešly osobně?), ale i tří překladatelek.

Snad se Vám bude líbit…

S láskou

Váš Harlequin

[1] Pravidla umožňují v případě, že nejde o antickou postavu, ale o moderní užití jména, používat „české“ skloňování „bez Zeuse“ místo „bez Dia“. Poznámka redaktora.

Název originálu:

Crowned for His Christmas Baby

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Překlad:

Kateřina Hamplová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2021 by Maisey Yates

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9438-6 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9439-3 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9440-9 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PROLOG

Byla to ta nejzpustlejší parta sukničkářů, jaká kdy poctila svou přítomností posvátné auly Oxfordu. A vzhledem k velmi dlouhé a bohaté historii školy to bylo opravdu co říct.

Samozřejmě že by to princ Vincenzo Moretti, následník aristského trůnu, ani jeho přátelé, šejk Jahangir Hassan Umar Al Hayat, princ Zeus a Rafael Navarro, levoboček krále ze Santa Castelie, nikdy sami neřekli.

Nebylo potřeba.

Jejich pověst je předcházela. S velkou pompou.

Mluvili o nich jak muži, kteří jim záviděli a rádi by se chvíli hřáli v teple jejich slávy, jako by jim mohla poskytnout alespoň kousíček pozornosti těch dívek, s nimiž si užívali, tak samozřejmě i ty dívky samotné.

Dívky, které prohlašovaly, že už se na nikoho jiného ani nepodívají, které vzdychaly nad rozkoší, již jim poskytly královské ruce, a tvrdily, že už nikdy nic krásnějšího nezažijí.

Žádný jiný smrtelník se prý nemohl rovnat dokonalosti těch bezcitných královských potomků.

A to byla pravda. Vincenzo rozhodně neměl žádný problém užívat si naplno výhod takové pověsti.

Jeho otec od něj samozřejmě očekával, že si před zraky světa nasadí masku důstojné skromnosti a odříkání, zatímco on sám celou dobu jen vyhledával potěšení a mastil si kapsy, přestože jejich lid žil ve spartánských podmínkách.

Vincenzo s tím začal bojovat pomocí založení mnoha charitativních projektů. Vybudoval tajnou síť mimo svou zemi, aby do ní dostal peníze, kterých se jeho otec nemohl dotknout. Ty peníze se jevily jako pomoc ze zahraničí, od nichž držel ruce stranou ve jménu udržování dobrých vztahů s jinými národy.

Ale to nebyl Vincenzův jediný plán. Ne. Jeho hra byla běh na dlouhou trať. Zatím nemohl nic moc dělat. Zdraví jeho matky – fyzické i psychické – bylo příliš křehké. Zvlášť po tom skandálu před třemi lety, který otřásl celou Aristou. Po…

Eloise.

Odmítal na ni myslet.

Zhroucení monarchie by znamenalo matčin konec, a to by nesnesl. Musí matku chránit, za každou cenu.

Jeho matka kdysi palác – a Aristu – milovala. A jediné, co jí k milování v životě zbylo, byla role královny. Nemohl dovolit, aby viděla, co on udělá s královskou rodinou. S linií královského rodu.

Protože on nebude mít potomky. Nikdy. Nic takového. Bude posledním svého rodu. A dovolí, aby vláda země přešla do rukou lidu. A ujistí se, že se to otec před svou smrtí dozví. To nástupnictví, dědictví… to bylo jediné, na čem králi záleželo.

A Vincenzo to zničí.

Ano, jeho pověst notorického, zvrhlého sukničkáře nutila i ty nejotrlejší cyniky mít se na pozoru. Kdyby ovšem věděli, co má za lubem… omdleli by hrůzou.

„Přípitek,“ zvolal a rozhlédl se po místnosti, jež jim sloužila jako klub, kde se scházeli – všichni si už vydělávali vlastní peníze a dobývali si vlastní místo na slunci, bez pomoci svých pochybných otců. „Na všechno neočekávané.“

„No,“ pousmál se Rafael, „ta tvoje rebelie je všechno jen ne neočekávaná.“

„Naši otcové ji nikdy očekávat nebudou. Ti jsou příliš pyšní, než aby si připustili, že je vůbec někdo může překvapit. Ale já si klidně počkám, trpělivý jsem dost.“

„To jistě,“ ozval se Zeus a zahleděl se do své sklenky skotské. „Ale myslím, příteli, že zjistíš, že já tedy trpělivý nejsem. Já mám radši rychlou hru. Tvrdou a brutální.“

„Proti brutalitě vůbec nic nemám. Ale myslím, že je mnohem efektivnější, když je spojená s trochou strategie.“

„Neřekl jsem, že nemám rád strategii,“ zakřenil se vesele Zeus. „Řekl jsem, že nejsem trpělivý.“ Pokrčil rameny. „Brutalita teď. Brutalita později. Celou dobu.“ Mávl rukou a ponořil se hlouběji do pohovky.

„Já tvůj přístup obdivuju,“ prohlásil Jag, jednu nohu nataženou před sebou a jednu ruku na opěradle pohovky. Pozdvihl netečnou přezíravost na umění.

„Co se mě týče, hodlám nechat otcovo království…“ Vincenzo zakroužil jantarovou tekutinou ve sklenici a chviličku to voňavé tornádo sledoval, než zvedl sklenici k ústům. „Nebudu mít děti. Žádní dědicové. Nikdy.“

„Jak milé, že ode mne nikdo nic takového nečeká,“ ozval se Rafael. „Jako levoboček mám na to svého mladšího legitimního bratra, aby zdědil řízení království a starost s udržením rodové linie. Já mám klid.“

„Mému otci tak moc záleží na pověsti naší země,“ řekl Jag, „že mým největším potěšením bude najít ženu, která mu bude připadat zoufale nevhodná.“

„Jen jednu?“ zeptal se Zeus. „Já si jich hodlám pořídit celou stáj. Ale žádný dědic. To nikdy.“

„A na to si připijeme,“ dodal Vincenzo. „Na nevhodné ženy, pomstu servírovanou pěkně za tepla i za studena a na to, že nikdy nebudeme dělat, co po nás chtějí.“

PRVNÍ KAPITOLA

Eloise St. Georgeová se necítila ani šťastná, ani veselá. Sníh, padající venku za oknem jí připadal jako útok na její osobu, stejně jako praskající oheň, nádherné zelené girlandy a veselé vánoční melodie. Přesto za to všechno byla zodpovědná právě ona – tedy kromě toho sněhu. Byla to rebelie proti té depresi, která hrozila, že ji celou spolkne.

Štědrý večer.

Vánoční stromeček neměla. Byl stále ještě v Aristě, s ním.

Pověsila girlandy, věnce a další znamení vánočního veselí. Upekla cukroví a ozdobila ho a připravila si skvělou večeři. Ale necítila… nic.

Celé ty roky si připravovala krásné Vánoce, navzdory tomu, jak ji vychovali. Vždycky je ráda slavila sama, ve svém starém kamenném domě ve Virginii, který nemohl být malebnější.

Ale letos se cítila opravdu hodně osamělá.

Venku bylo spousta sněhu a jí se nakonec podařilo dostat Myšku, svou kočku, kterou před časem našla, domů do tepla.

To malé šedé stvoření bylo teď schoulené do klubíčka na zemi u krbu z červených cihel a předlo.

Mělo by to být nádherné.

Nebylo.

Eloise si položila ruku na vzduté břicho.

Bylo by to krásné, kdyby nebylo Vincenza Morettiho. A kdyby nečekala potomka, jehož přísahal, že nikdy mít nebude.

O sedm měsíců dříve…

Tohle byla adresa, kterou dostal, ale princ Vincenzo Moretti si nějak nedokázal spojit to trochu zchátralé stavení před sebou s ženou, jíž Eloise St. Georgeová podle něj byla. Dobře si ji pamatoval.

Žila v paláci od svých šesti let a jemu připadala otravná. Byl o čtyři roky starší a už v těch deseti byl velmi vážný. Také měl podezření, že její přítomnost znamená, že je něco špatně. Měl pravdu.

Její matka totiž přišla do paláce jako milenka jeho otce. Ten to do světa pochopitelně nevytruboval. Ušlechtilý a vážený král Giovanni Moretti ne. Oficiálně ji tam zaměstnal, aby zakryl důvod, proč tam doopravdy je. Ale Vincenzo to věděl, i když mu bylo teprve deset.

A viděl, jak jeho zdraví jeho matky uvadá.

Napřed Eloise nelibě snášel, příliš mu připomínala otcovu zradu a hřích její matky.

Ale postupně se, tak trochu proti jeho vůli, během let stala jeho… kamarádkou.

Byl to pro arogantní princátko, které se nikdy s nikým nepřátelilo, docela šok.

Pak odjel studovat na univerzitu a potkal tam své nové urozené kumpány. A když se vrátil domů…

Z Eloise byla žena. A všechno se změnilo.

Připadala mu nádherná. Fascinující. Křehká a stále tak nevinná. Ale když… Když mu řekla, že ho chce, odstrčil ji, s ohledem na její mládí a nevinnost. Protože ona si život v paláci nevybrala, nemohla se sama rozhodnout, a on měl pocit, že by měla… jít a něco zažít, vybrat si muže podle své volby.

Jenže pak se ukázalo, co je zač. Není nevinná. A není jeho kamarádka.

Není…

Nezáleželo na tom, až na to, že pro něj teď může být užitečná. Může mu pomoci uskutečnit jeho plán.

Jeho otec měl oficiálně jen jeden jediný skandál.

Eloise.

Stala se symbolem pošetilosti starého muže. Muže, jenž nedokázal odolat svodům osmnáctileté krásky, odhodlané ho dostat.

Jediný veřejně známý hřích jeho otce.

Zatímco Vincenzo se těmi svými netajil. Před celým světem vypadal jako zklamání. Muž, který se namočil do všeho, co bylo jen možné, užíval si zcela veřejně totéž, co jeho otec skrýval.

Ale mimo oči veřejnosti to byl právě on, kdo zachraňoval Aristu, a nikdo se to nedozví, dokud jeho otec nebude ze hry.

Nezachrání ji ale tak, jak by si ten starý muž přál. Nebude mít dědice, nechá monarchii shořet na prach.

A ještě z toho bude mít radost.

Bylo načase strhnout otci masku. Odhalit jeho finanční machinace a hanebnost, s níž se choval ke své ženě, milované aristské královně.

Otec oznámil, že ji postihly deprese a slabost. Jeho chování s tím samozřejmě nemá co dělat. Zničil ji a Vincenzo teď za to zničí jeho.

A začne tady. I když pravda je, že neočekával kamenné stavení, porostlé břečťanem ani vrzající kovanou bránu.

Předpokládal, že Eloise St. Georgeová bude bydlet někde v ultramoderním bytě, placeném jejím nejnovějším objevem. Někde poblíž klubů a nákupních galerií a dalších míst, která takové jako ona rády navštěvují. Ale ne tohle místo na konci světa. Už na mapě to vypadalo podezřele, ale čekal, že to bude něco velkolepějšího.

Nebo že možná nechala postavit vlastní čtvrť plnou obchodů, která ještě není zanesená v mapách. Těžko si totiž dokázal představit tu dívku, kterou znal, jak se schovává někde na venkově. Navíc na místě, jako je tohle.

Opřel se do brány a za sebou ji zase přibouchl, ale nepodařilo se mu ji zavřít úplně. Vykročil na dlážděnou cestu k domu a dával pozor, aby na nerovném povrchu neklopýtl. Vypadalo to, že příroda si pomalu tohle místo bere zpět. Byly tu přerostlé živé ploty i vysoké stromy, porostlé popínavými rostlinami a zahrada tak byla z velké části ve stínu. Zlaté, květnové sluneční světlo sem pronikalo jen tehdy, když vítr pohnul listy stromů.

Bylo horko. Příliš horko na ten oblek na míru, který měl na sobě, ale neměl v povaze poddávat se živlům. Radši je přinutil, aby se přizpůsobily ony jemu.

Neměl ani tušení, proč si zvolila útěk právě sem, do venkovské části Spojených států. Nedávalo mu to smysl. A Eloise přitom měla být jednoduchá, její matka rozhodně byla. A on byl přesvědčený, že Eloise je stejná.

Její matka, chráněná titulem osobní asistentky nehorázně utrácela a k personálu se chovala velmi panovačně.

Kdysi si myslel, že je Eloise jiná, ale poučil se, že to tak není. Proto si byl tak jistý, že ji může využít pro své plány – ať už pomocí úplatku, nebo výhrůžky. Bylo mu jedno jak.

Zastavil se před modrými vchodovými dveřmi ozdobených hezkým věncem. Nedokázal si představit, jak ho tam Eloise sama věší, musí na to mít nějaký personál.

Možná to je ten kousek skládačky, který mu chybí. Možná ji tady ubytoval její ochránce. Dost blízko na to, aby mu mohla pravidelně poskytovat potěšení, ale dost daleko od jeho ženy a dětí.

Ano, Eloise byla přesně typ ženy, která bude milenkou bohatého, ženatého muže.

Zazvonil na zvonek, ale nic se nedělo. Možná je někde venku.

Vydal se po cestě kolem domu, jestli někde nezahlédne známky života.

Dům a jeho okolí nebyl nijak zabezpečený, tak o Eloise a její současné situaci aspoň zjistí, co může.

Když dům obešel, uslyšel tichý hlas. Bylo to… broukání.

Dost falešné broukání.

Zastavil se a poslouchal. Nedokázal tu melodii rozeznat, ale očividně byla broukaná s radostí a byl to nečekaně příjemný zvuk. A to bylo opravdu divné, protože už si ani nevzpomínal, kdy ho něco doopravdy potěšilo.

Když obešel roh, šokovalo ho, co uviděl. Záda té nejsvůdnější postavy, jakou viděl za posledních… už si ani nevzpomínal, jak dlouho vlastně. Ta žena byla sehnutá a něco dělala na zahradě, a kalhoty, jež měla na sobě, jí krásně obepínaly zadek. Stál tam, pozoroval ty široké boky, útlý pas a moc chtěl vidět, jak vypadá zepředu.

Napadlo ho, že si musel splést dům. Eloise, kterou znal, vypadala stejně jako její matka – jako žena, která se víc stará o to, jak bude vypadat na fotkách než ve skutečnosti. Spíš tvrdé úhly než křivky.

Tohle musí být zahradnice, ale jestli tu má zahradnici, co proboha celou dobu dělá? Zahrada vypadala spíš jako kus divočiny, zatímco on dával přednost upraveným a opečovávaným místům. A tohle… no, to takové nebylo.

Broukání náhle utichlo. Žena sebou polekaně škubla, jako by vycítila jeho přítomnost, a otočila se. Modré oči se jí rozšířily údivem a květináč, který držela v ruce, jí vyklouzl a roztříštil se na kamenech.

„Vincenzo.“

DRUHÁ KAPITOLA

Eloise nedokázala zabránit svému bláhovému srdci, aby se rozechvělo. Stejně jako se každý večer modlila, aby se jí v noci nezdál ten zahanbující sen, ale on vždycky přišel.

Protože na něj nikdy nezapomněla.

Na muže s temnýma, podmanivýma očima, jenž ji přiměl cítit věci, které s nikým jiným necítila. Na muže, jenž v ní vzbudil vášeň, když jí bylo pouhých patnáct, a od té doby její mysl neopustil. Přestože její pokus o svedení tehdy skončil jeho odmítnutím a ona teď, o tolik let později, chápala to, co tehdy jako osmnáctiletá pochopit nemohla, vzpomínka na tu jedinou chvíli, kdy byla dost blízko na to, aby se ho dotkla, stále doutnala v její hlavě a nutila ji chvět se ve spánku.

Ale to nebyla ta nejhorší vzpomínka na Vincenza. Ta nejbolestnější. Ne. Nejhorší bylo, jak ji poslal pryč. To, že věřil… všemu.

Všemu kromě toho, co mu řekla ona.

Byla si tak jistá, že jsou kamarádi. Že mu na ní záleží.

Ale ten poslední okamžik mezi nimi… Dal jí jasně najevo, že mu na ní ve skutečnosti nikdy nezáleželo.

A přestalo kvůli tomu snad její tělo reagovat na ty představy, jež zaplavovaly její podvědomí uprostřed noci?

Nepřestalo. Ani náhodou.

Pořád se jí o něm zdálo. Pořád ho měla plnou hlavu.

A teď stojí v její zahradě.

„Eloise,“ pronesl tónem, z něhož pochopila, že ho překvapilo, že je to ona.

Na chvilku se za to zastyděla, ale dlouho to netrvalo. Už dávno přijala za své tvar, který na sebe její tělo vzalo od doby, kdy odešla z paláce. A ty změny se jí líbily. Konečně mohla řídit svůj vlastní život. Mohla se rozhodnout, čemu dá prioritu. Už nemusela žít ve stínu své matky a naplňovat její očekávání.

Přesto bylo trochu bolestivé si uvědomit, že se tak fyzicky změnila, že ji na první pohled nepoznal.

„Ano,“ pousmála se. „Jsem to já. Ale ty tu asi nejsi náhodou, že ne. Tahle cesta nikam jinam nevede, alespoň ne nikam, kam bys mohl chtít jet.“

„Náhoda to samozřejmě není,“ pronesl klidně Vincenzo, stáhl si sako z širokých ramen a přehodil ho přes opěradlo bílé židle, jež se pyšnila krásným kudrlinkovým kováním. Působilo to jako dokonalá metafora jeho přítomnosti tady – velmi mužský předmět, přikrývající něco jemně ženského.

Rozepnul si knoflíčky na manžetách, vyhrnul si rukávy a odhalil tak svalnatá předloktí. Eloise zamrkala a bez hnutí ho sledovala, se zájmem, který se snažila potlačit.

„Proč jsi tady?“

Jeho temné oči se setkaly s jejíma a jí se rozbušilo srdce. Pořád ještě byl ztělesněnou ukázkou mužské krásy. A bála se, že pro ni navždy bude. Opálená kůže na slunci téměř zářila a v tmavých očích tančily zrádné ohníčky. Ty jeho oči jí vždycky připadaly nebezpečné. Byly téměř černé a ona by se nejradši utopila v jejich hlubině.

Když byla v pubertě, hrozně se znemožnila tím, jak na něj pořád civěla, nebo tedy bývala by se znemožnila, kdyby si jí býval vůbec všiml. Ale on se choval, jako by byla neviditelná. Byla za to vlastně vděčná, a kdyby bývala tak sama tak strašně nepřekročila hranice jejich vztahu, pravděpodobně by si jí nikdy nevšiml.

Ale ona to udělala.

Dokonce i po všech těch letech tu hanbu cítila. Styděla se, že si tehdy myslela, že ho miluje. Že věřila, že on miluje ji.

Ne. Odpusť si konečně. Odpusť té holce.

A ona se snažila.

Snažila se úplně změnit svůj život. Odbočit z cesty, kterou pro ni připravila její matka. Zjistit, kdo Eloise St. Georgeová ve skutečnosti je, když je sama sebou. Když není dívkou z paláce, žijící ve stínu matčiny úchvatné a strašné krásy, dívkou, kterou učili, že její jediná hodnota je v jejím vzhledu. Ve skutečnosti totiž bez ohledu na to všechno věřila, že opravdu může najít pohádku. Aristu opustila v hanbě. Všechny noviny na světě o ní tiskly jednu lež za druhou a braly je jako ověřenou pravdu.

Bolelo to, a ještě víc bolelo, že tomu věřil i Vincenzo. Ale když odešla, když si našla vlastní život daleko od paláce, od matky, krále i Vincenza…

Získala perspektivu. Uvědomila si, kolik věcí, které brala jako neměnné, prostě není skutečných. Ideály její matky tady venku, na slunci a mezi květinami, nic neznamenaly. Králův pohled ji nepronásledoval a média, ačkoli to nějakou dobu trvalo, než našla klid a příležitost pracovat, ji neovlivnila natolik, aby si nedokázala postupně vybudovat v branži dobré jméno. Nikdy neměla nouzi o práci.

Skutečnost byla bohatá a hluboká a příjemná, tady daleko od chladných kamenných zdí aristského paláce.

Teď se jí to všechno už zdálo jen jako vzdálená iluze.

Jediné, co věděla, že bylo skutečné, byly její city k Vincenzovi. Rozhodně se nezrodily ze snahy získat si bohatého sponzora. Bylo to jen a jen o tom, že ji fascinoval už od chvíle, kdy ho ve svých šesti letech spatřila poprvé. Tak hloupé to bylo. Když byla ještě dítě, nic sexuálního na tom pochopitelně nebylo, prostě jí jen připadal… úžasný. Bylo na něm něco, co v ní vyvolávalo představu rytíře ve třpytné zbroji.

Byl k ní laskavý, což byl jeden z mála. A v jejích vzpomínkách, bez ohledu na to, co všechno se mezitím odehrálo, tou mýtickou postavou zůstával.

Ale to, jak se na ni díval teď…

Na tom nic heroického nebylo. A byla si jistá, že zachránit ji nepřijel.

Ty zachraňovat nepotřebuješ.

„Jsem tady, abych tě odvezl s sebou zpátky, Eloise.“ Nespouštěl z ní oči.

Špatně se jí dýchalo a stáhlo se jí hrdlo. Jako by se uvnitř roztřásla. „Do Aristy?“

Při pomyšlení na návrat se jí dělalo zle. A proč by vlastně měl chtít, aby se vrátila, když jí zaplatil, aby odešla?

„Ano,“ přikývl.

„Vincenzo… stalo se něco otci? Nebo mojí mámě?“

„Ne. Ale potřebuju tě, mám pro to své důvody. Nebudeš se tam vracet jen tak. Jsi důležitý nástroj v mé pomstě otci.“

Eloise překvapeně zamrkala. „Vážně?“

„Vážně. A myslím, že zjistíš, že máš dostačující důvod se tam se mnou vrátit. Ať už si to teď přeješ nebo ne.“

„Vincenzo,“ začala a snažila se přinutit usmát, protože byli jeden druhému koneckonců součástí života mnoho let a nebyl důvod být na něj hrubá. „Jestli potřebuješ mou pomoc, stačí, když o ni požádáš.“

A ona si tak bude moci říct, že to není tím, že by ji nutil, ale že je to prostě tím, že jí na něm záleží, ať už se mezi nimi stalo cokoliv. Mohla si říct, že prostě jen chce udělat něco, co zmírní tu temnotu, která jako by z něj ve vlnách vyzařovala.

Ale už si neřekla, že to má co dělat s tou temnou radostí, kterou cítí, když pomyslí na pomstu.

Byl jako děsivý obraz. Temný anděl pomsty, stojící před ní a vyzývající ji, aby podlehla svému nejtemnějšímu instinktu.

Ty tu bolest nevlastníš. Ani ten vztek, to není tvoje. Nech to odejít.

Eloise se zhluboka nadechla a ucítila vůni šeříku.

A myšlenka na pomstu náhle nebyla tak ostrá.

„Jen požádat?“

Eloise se nuceně usmála. „Samozřejmě. Jsem si jistá, že můžeme prodiskutovat cokoliv, co máš v plánu. Není důvod, abys tu stál celý rozzlobený a vyhrožoval mi. Vůbec není důvod mi vyhrožovat. Můžeš zajít do té kůlny, prosím?“

„Cože?“

„Do kůlny. Mám tam koště. Kvůli tobě jsem robila květináč.“

„Ten sis rozbila sama,“ namítl Vincenzo.

„To ano, ale tys mě vylekal. Takže buď tak hodný a zajdi do té kůlny pro to koště.“

„Možná jsi zapomněla, kdo jsem.“

„Nezapomněla. To ty jsi mě nepoznal. Já tvoje jméno řekla okamžitě. Jak bych tě mohla nepoznat? To by se nikdy nemohlo stát. A myslím, že to víš. A teď mi prosím dojdi pro to koště.“

„A…“

„A pak si promluvíme o tom tvém spiknutí.“

„To není spiknutí.“

„Mně to tak rozhodně zní. Spiknutí plné intrik. Vincenzo, já nejsem žádná velká fanynka tvého otce a mámu taky moc ráda nemám. Měla jsem své důvody, proč jsem se do Aristy celou tu dobu nevrátila. Nevím, co máš v plánu… ale pomůžu ti.“

„Prostě jen tak?“

Eloise zaváhala. „Samozřejmě.“

„Donesu ti to koště a pak mi vysvětlíš, cos dělala těch uplynulých patnáct let.“

„No, spoustu věcí,“ řekla Eloise a loudala se za ním, když vyrazil ke kůlně.

Vincenzo otevřel dveře, rozhlédl se kolem a popadl koště. „Proč jsi šla se mnou, když jsi ten úkol zadala mně? Mohla sis to vzít sama.“

„No, to asi mohla,“ pokrčila rameny Eloise. „Neměla jsem v plánu chodit za tebou, prostě se to stalo. Ale zaujal jsi mě. Co se stalo? Jaké máš plány?“

„Nestalo se nic víc než to, co se dělo celou dobu od chvíle, kdy můj otec nastoupil na trůn. Je zkorumpovaný. Tvou matku si vydržuje jako tajnou milenku, zatímco před celým světem se tváří jako svědomitý, starostlivý vůdce, který se v té své falešné morálce přímo koupe. Já, jak jistě víš, jsem v očích veřejnosti velká skvrna na jeho čistém štítě, a přesto to, co dělal mé matce celé ty roky, je neomluvitelné. Odhalím to. Způsobím takové pozdvižení, že ho to zničí.“

Eloise ho poslouchala, a i když se zatím ani slovem nezmínil o ní, točila se jí z toho trochu hlava. „A co to má co dělat se mnou?“

„Možná jsem to neschvaloval, Eloise, ale je fakt, že otcův… poměr s tebou je dalším příkladem, proč je potřeba s ním skoncovat. Jediný, koho se to nakonec dotklo, jsi byla ty, ne on. Není to snad nefér?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Začalo to pomstou.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.