Název anglického originálu: Keeper of the Bride

Český název: Chladnokrevně

Autorka: Tess Gerritsenová

První vydání: Harlequin Books, 1996

Grafika obálky: Emotion Media Pamela Magierowska-Kobus

Překlad: Jana Cílová

Odpovědná redaktorka: Ivana Čejková

Jazyková redaktorka: Dana Wotřelová

Korektorka: Bohdana Hyťhová

© 1996 by Terry Gerritsen

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books, S.A.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-834-2217-6 (EPUB)

ISBN: 978-83-834-2218-3 (MOBI)

ISBN: 978-83-834-2219-0 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

První kapitola

Svatba se nekonala. Byla zrušená. V háji. Kaput.

Nina Cormierová seděla v kostelní šatně před zrcadlem, zírala na sebe a nechápala, proč nedokáže plakat. Sice si uvědomovala existenci té hluboké a trýznivé bolesti, již milosrdně překrývala otupělost, ale doopravdy ji necítila. Ještě ne. V tuhle chvíli tu dokázala jen sedět s očima prostýma slz a zírat na svůj odraz.

Jako nevěsta byla dokonalá. Závoj lehký jako pavučinka jí splýval kolem obličeje. Živůtek saténových šatů v barvě slonové kosti vyšitý perličkami jí svůdně odhaloval ramena. Dlouhé černé vlasy měla sčesané do klasického nízkého drdolu. Každý, kdo ji toho rána v šatně viděl: její matka, sestra Wendy, nevlastní matka Daniella, prohlašoval, že je nádherná nevěsta.

A ona by jí bývala byla. Kdyby se byl ženich obtěžoval přijít.

Neměl dokonce ani odvahu na to, aby jí tu novinku oznámil osobně. Po šesti měsících plánování a snění dostala jeho vzkaz pouhých dvacet minut před obřadem. A navíc ještě prostřednictvím jeho svědka, věřte tomu nebo ne.

Nino,

potřebuju čas, abych si to rozmyslel. Mrzí mě to, doopravdy. Na pár dní odjíždím z města. Zavolám ti.

Robert

Přinutila se přečíst si ten vzkaz znovu.

Potřebuju čas… potřebuju čas…

Kolik času člověk potřebuje? pomyslela si.

Před rokem začala s doktorem Robertem Bledsoem bydlet. Podle něj to byl jediný způsob jak zjistit, jestli se oni dva k sobě hodí. Manželství bylo tak obrovským závazkem, trvalým závazkem, a on nechtěl udělat chybu.

Ve svých jedenačtyřiceti letech měl Robert za sebou více než dost katastrofálních vztahů. Byl proto pevně rozhodnutý žádné další chyby už neudělat. Chtěl si být jistý, že Nina je tou ženou, na kterou čekal celý svůj život.

Nina věděla s jistotou, že Robert je tím mužem, na něhož čekala ona. Byla o tom přesvědčená natolik, že ještě ten samý den, kdy navrhl, aby bydleli spolu, šla rovnou domů a sbalila si věci…

„Nino? Nino, otevři!“ Její sestra Wendy zalomcovala klikou. „Prosím, pusť mě dovnitř.“

Nina zabořila obličej do dlaní. „Teď nechci nikoho vidět!“

„Musíš s někým být.“

„Chci jen být sama!“

„Podívej, všichni hosté už odešli. Kostel je prázdný. Jsem tady jen já.“

„Já nechci mluvit s nikým! Prostě jdi domů, ano? Prosím. Prostě… odejdi.“

Venku za dveřmi se rozhostilo ticho. Pak Wendy po dlouhém mlčení řekla: „Když teď odejdu, jak se dostaneš domů? Potřebuješ odvoz.“

„Tak si zavolám taxi. Nebo mě může odvézt reverend Sullivan. Potřebuju trochu času na přemýšlení.“

„Víš určitě, že si nechceš promluvit?“

„Jsem si tím naprosto jistá. Zavolám ti později, dobře?“

„Pokud to tak doopravdy chceš…“ Wendy se odmlčela, potom s nádechem jedovatosti, která pronikla dokonce i dubovými dveřmi, dodala: „Robert je hajzl, abys věděla. A musím ti říct, že jsem si to o něm myslela od začátku.“

Na to Nina nic neřekla. Seděla u toaletního stolku s hlavou v dlaních a chtěla plakat. Nebyla však schopna vymáčknout ze sebe jedinou slzu. Slyšela Wendiny kroky, jak se vzdalují, aby je vzápětí nahradilo už jen ticho prázdného kostela. Slzy však stále nepřicházely. Právě teď nedokázala na Roberta myslet. Její mysl jako by se místo toho tvrdohlavě soustředila na praktické stránky zrušené svatby. Na připravenou hostinu a všechno to nesnědené jídlo. Na dary, které musí vrátit. Nevratné letenky na ostrov St. John. Hlavou jí blesklo, že by na líbánky mohla jet stejně. A na doktora Roberta Bledsoea zapomenout. Mohla by jet sama, jen ona a její bikiny. Alespoň by z téhle devastující a ponižující situace vyšla s pěkným opálením.

Pomalu zvedla hlavu a znovu se podívala na svůj odraz v zrcadle. Nakonec tak nádherná nevěsta nejsem, pomyslela si. Rtěnku měla rozmazanou a drdol se jí rozpadal. Měnila se v trosku.

V náhlém návalu zlosti zvedla ruku a strhla z hlavy závoj. Vlásničky se rozletěly na všechny strany a uvolnily vzdornou záplavu černých vlasů. K čertu se závojem! Odhodila ho do odpadkového koše. Pak popadla kytici z bílých lilií a růžových maltských růží a mrskla ji do koše také. Udělalo jí to dobře. Její hněv byl jako nějaký nový a silný pohon, který jí proudil žilami. Přinutil ji vstát.

Vyšla z kostelní šatny, táhnouc za sebou vlečku šatů, a vstoupila do chrámové lodi.

Kostelní lavice byly opuštěné. Uličky lemovaly girlandy z bílých karafiátů a oltář byl ozdobený nadýchanými kreacemi z růžových růží a ,nevěstina závoje‘, trvalky s drobnými bílými kvítky. Vše bylo dokonale připraveno na svatbu, která se nikdy nebude konat. Nina si však krásy výsledků práce dovedné floristky stěží všimla, když rázným krokem prošla kolem oltáře a vkročila do uličky mezi lavicemi. Veškerá její pozornost byla upřena na vchodové dveře. Na únik. Dokonce ani starostlivý hlas reverenda Sullivana, který na ni volal, ji nezpomalil. Prošla kolem všech těch květinových připomínek dnešního fiaska a prudce otevřela dvoukřídlé dveře.

Venku na kostelních schodech se zastavila. Červencové slunce jí zaplálo v očích a ona si náhle plně uvědomila, jak nápadná musí být, osamocená žena ve svatebních šatech snažící se máváním přivolat taxi. Teprve pak, když tam tak stála uvězněná v jasné záři letního odpoledne, poprvé ucítila, jak ji v očích pálí slzy.

Ach ne. Bože ne! Nakonec se zhroutí a začne plakat přímo tady na schodech! Kde ji uvidí všichni z každého zatraceného auta, které pojede po Forest Avenue kolem.

„Nino? Nino, má drahá?“

Otočila se. Reverend Sullivan stál na schodu nad ní a ve vlídném obličeji měl starostlivý výraz.

„Mohu něco udělat? Cokoli?“ zeptal se. „Kdybyste chtěla, mohli bychom jít dovnitř a popovídat si.“

Sklíčeně zavrtěla hlavou. „Chci se odsud dostat pryč. Prosím. Chci jen pryč odsud.“

„Jistě. Jistě.“ Jemně ji vzal za paži. „Já vás odvezu domů.“

Reverend Sullivan jí pomohl sejít ze schodů a pak ji vedl kolem kostela na parkoviště zaměstnanců. Tam Nina uchopila svou vlečku, která už teď byla od všeho toho vláčení ušpiněná, a nastoupila do jeho auta, kde pak zůstala nehybně sedět se vším tím saténem naskládaným do výšky na klíně.

Reverend Sullivan vklouzl za volant. V autě bylo dusivé teplo, ale on nenastartoval. Místo toho tam oba chvíli seděli v rozpačitém tichu.

„Vím, že je těžké pochopit, jaký asi důvod Pán k tomuhle všemu měl,“ začal pak laskavě, „ale určitě to nějaký důvod má, Nino. Možná to teď nevidíte. Vlastně se vám možná teď zdá, že se k vám Pán otočil zády.“

„To Robert se otočil zády,“ ohradila se. Popotáhla, sáhla po čistém kousku vlečky a otřela si obličej. „Otočil se ke mně zády a běžel pryč jako o závod.“

„Nerozhodnost je u ženichů běžná. Jsem si jistý, že měl doktor Bledsoe pocit, že je to pro něj velký krok…“

„Velký krok pro něj? Předpokládám, že pro mě je manželství jen procházkou parkem.“

„Ne, ne, špatně mě chápete.“

„Ale prosím vás.“ Přidušeně vzlykla. „Prostě mě jen odvezte domů.“

Reverend potřásl hlavou a vsunul klíček do zapalování. „Chtěl jsem vám jen vysvětlit, má milá, svým vlastním nešikovným způsobem, že tohle není konec světa. Takový už život zkrátka je. Osud nás neustále něčím překvapuje, Nino. Krizemi, které nikdy nečekáme. Věcmi, které jako by se objevovaly naprosto znenadání a…“

Vtom se ozvala ohlušující rána a budova kostela se otřásla. Výbuch roztříštil barevné sklo v oknech a parkoviště zasypala sprška různobarevných skleněných střípků. Asfalt pokryly listy z potrhaných zpěvníků a kusy kostelních lavic.

Zatímco se bílý dým pomalu rozptyloval, Nina sledovala, jak se z nebe pomalu snáší poprašek květinových okvětních lístků a usazuje se na čelním skle auta, přímo před šokované oči reverenda Sullivana.

„Naprosto znenadání,“ zamumlala. „Nemohl jste to říct lépe.“

„Vy dva jste bezpochyby největší vrtáci roku.“

Detektiv portlandské policie Sam Navarro sedící přímo naproti očividně rozčilenému Normu Liddellovi ani nemrkl. V zasedací místnosti na policejním velitelství jich bylo kolem stolu pět a Sam nehodlal tomuhle nadutému okresnímu státnímu zástupci dopřát zadostiučinění z toho, že by ho viděl na veřejnosti dát najevo, jak moc se ho to dotklo. Ne že by měl v úmyslu to obvinění vyvracet, protože oni to doopravdy zpackali. On a Gillis to zpackali kolosálně a teď byl jeden policista mrtvý. Hloupý policista, ale stále policista. Jeden z nich.

„Na naši obhajobu,“ odvážil se promluvit Samův partner Gordon Gillis, „my jsme nikdy Martymu Pickettovi nedali povolení k tomu, aby vstupoval na místo činu. Netušili jsme, že se vydal za policejní pásku a…“

„Měli jste místo výbuchu na starosti,“ přerušil ho Liddell ostře. „Tím jste za to zodpovědní.“

„No tak moment,“ ohradil se Gillis. „Trochu viny musí přece nést i strážník Pickett.“

„Pickett byl pouhý zelenáč.“

„I tak se ale měl chovat podle předpisů. Kdyby byl…“

„Sklapni, Gillisi,“ řekl Sam.

Gillis na něj pohlédl. „Same, já se nás jen snažím hájit.“

„K ničemu nám to nebude, protože jsme očividně předem vybraní obětní beránci.“ Sam se pohodlně opřel a upřel přes stůl pohled na Liddella. „Co tedy chcete, pane státní zástupče? Veřejné bičování? Naše rezignace?“

„Nikdo vás o žádné rezignace nežádá,“ vložil se do hovoru náčelník Abe Coopersmith. „A tahle diskuse k ničemu nevede.“

„Nějaké disciplinární opatření se učinit musí,“ namítl Liddell. „Máme tu mrtvého strážníka.“

„Myslíte si, že to nevím?“ utrhl se na něj Coopersmith. „To já se musím zodpovídat jeho vdově. Nemluvě o všech těch po krvi lačnících reportérech. A to vaše my máme si nechte, pane státní zástupče. Byl to jeden z nás, kdo padl. Policajt. Ne právník.“

Sam překvapeně pohlédl na svého nadřízeného. Tohle byla nová zkušenost, mít Coopersmitha na své straně. Ten Abe Coopersmith, kterého znal, byl muž nemnoha slov, z nichž ještě jen velmi málo bylo pochvalných. Teď je však bránil, protože jim Liddell šel všem na nervy. Když byli pod palbou, policisté vždycky drželi spolu.

„Vraťme se k našemu problému, dobře?“ pokračoval Coopersmith. „Máme ve městě bombového atentátníka. A naši první oběť. Co zatím víme?“ Pohlédl na Sama, který velel nově zformované pyrotechnické operační jednotce. „Navarro?“

„Bohužel po čertech málo,“ připustil Sam. Otevřel složku, kterou měl před sebou, a vytáhl z ní svazek papírů. Každému z ostatních čtyř mužů kolem stolu: Liddellovi, náčelníku Coopersmithovi, Gillisovi a Erniemu Takedovi, odborníkovi na výbušniny z mainské státní kriminální laboratoře, dal kopii. „K prvnímu výbuchu došlo asi ve 2:15 ráno. K druhému přibližně ve 2:30. A byl to ten druhý, který téměř srovnal se zemí sklad R. S. Hancocka a také způsobil drobné škody na dvou sousedních budovách. První zařízení našel noční hlídač. Všiml si stop po násilném vstupu, a tak budovu prohledal. Bombu někdo nechal na stole v jedné z kanceláří. Nahlásil to v 1:30 ráno. Gillis se tam dostal asi za dvacet minut, já jsem dorazil kolem druhé. Měli jsme oblast výbuchu uzavřenou a právě přijíždělo auto s výbuchovým kontejnerem, když první bomba explodovala. Pak o patnáct minut později, než jsme mohli budovu prohledat, explodovala druhá. A zabila strážníka Picketta.“ Sam pohlédl na Liddella, ale státní zástupce se tentokrát rozhodl mlčet. „Ten dynamit byl značky Dupont.“

V místnosti se na chvíli rozhostilo ticho. Pak Coopersmith řekl: „Snad to nebylo stejné číslo šarže jako ty dvě bomby loni. Nebo bylo?“

„Je to velmi pravděpodobné,“ odpověděl Sam. „Protože ta chybějící šarže je jediná ohlášená velká krádež dynamitu, kterou jsme tu měli za celé roky.“

„Ale Spectreovy bombové atentáty byly loni vyřešeny,“ namítl Liddell. „A víme, že Vincent Spectre je mrtvý. Tak kdo vyrábí tyhle bomby?“

„Můžeme mít co do činění se Spectreovým učedníkem. S někým, kdo nejen že si osvojil techniku svého učitele, ale má také přístup k jeho zásobě dynamitu. Kterou jsme, to zdůrazňuju, nikdy nenašli.“

„Nemáte žádný důkaz, že ten dynamit je ze stejné ukradené šarže,“ namítl Liddell. „Možná to nemá se Spectrem vůbec žádnou spojitost.“

„Obávám se, že máme jiné důkazy,“ potřásl hlavou Sam. „A nebudou se vám líbit.“ Pohlédl na Ernieho Takedu. „Ujmi se toho, Ernie.“

Takeda, kterému nikdy nebylo příjemné mluvit na veřejnosti, nespustil oči z laboratorní zprávy, kterou měl před sebou. „Podle materiálu nalezeného na místě výbuchu,“ začal, „můžeme předběžně odhadnout složení výbušného zařízení. Myslíme si, že elektrická rozbuška byla aktivována elektronickým zpožďovacím obvodem a následně zapálila dynamit prostřednictvím zápalné šňůry značky Prima. Jednotlivé tyčky dynamitu byly spojené zelenou izolační páskou širokou pět centimetrů.“ Takeda si odkašlal a konečně vzhlédl. „Je to identický zpožďovací obvod jako ten, který používal u svých bomb v minulém roce Vincent Spectre.“

Liddell pohlédl na Sama. „Stejné obvody, stejná šarže dynamitu? Co se to sakra děje?“

„Vincent Spectre,“ ozval se Gillis, „evidentně některé ze svých dovedností někomu předal, než zemřel. A teď tu máme jeho následovníka.“

„Co ovšem musíme sestavit,“ dodal Sam, „je psychologický profil tohohle nováčka. Bombové atentáty Spectrea byly chladnokrevné a kvůli finančnímu zisku. Vždy si ho někdo najmul, aby je provedl, a to také dělal. Bum, bum, bum, jeden za druhým. Efektivně. Tenhle nový atentátník si nějaký vzorec chování teprve musí vytvořit.“

„Co mi tu říkáte,“ ujišťoval se Liddell, „je to, že očekáváte, že udeří znovu?“

Sam unaveně přikývl. „Bohužel to je přesně to, co říkám.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Vzápětí do zasedací místnosti nahlédla policistka. „Promiňte, ale je tu hovor pro Navarra a Gillise.“

„Já to vezmu,“ řekl Gillis. Ztěžka vstal a došel ke konferenčnímu telefonu na stěně.

Liddell se stále soustředil na Sama. „Takže to je všechno, s čím dokáže portlandská policie přijít? Že čekáme na další bombový útok, abychom mohli určit nějaký vzorec? A pak možná, jen možná, budeme mít nějakou představu o tom, co zatraceně děláme?“

„Bombový útok, pane Liddelle,“ pronesl Sam klidně, „je aktem zbabělosti. Je to násilí v nepřítomnosti útočníka. Opakuji: v nepřítomnosti. Nemáme žádnou totožnost, žádné otisky prstů, žádné svědky nastražení bomby, žádný…“

„Náčelníku?“ přerušil ho Gillis, který ukončil hovor. „Právě nahlásili další.“

„Co?“ vyhrkl Coopersmith.

Sam už mezitím vstal a mířil ke dveřím.

„Co je to tentokrát?“ zvolal Liddell. „Další skladiště?“

„Ne,“ odpověděl Gillis. „Kostel.“

Policisté měli už celou oblast zajištěnou, když do kostela dorazil Sam s Gillisem. Na začátku a na konci Forest Avenue se tísnili lidé a po obou jejích stranách parkovaly na různých místech tři policejní hlídky, dva hasičské vozy a sanitka. Nákladní vůz s výbuchovým kontejnerem stál nečinně před vchodem do kostela, tedy před tím, co z něj zbylo. Dveře, které výbuch vytrhl z pantů, skončily pod předními schody. Všude bylo rozbité sklo. Vítr rozházel roztrhané stránky zpěvníků po celém chodníku jako uschlé listí.

Gillis zaklel. „Tak tahle byla pořádná.“

Když došli k policejní pásce ohraničující prostor výbuchu, strážník, který to tu měl na starosti, se k nim otočil a po obličeji se mu rozlila úleva. „Navarro! Jsem rád, že jste to na tenhle večírek stihl.“

„Nějaké oběti?“ zeptal se Sam.

„Žádná, alespoň pokud vím. Kostel byl v té době prázdný. Šťastnou náhodou, musím dodat. Ve dvě hodiny tu měla být svatba, ale byla na poslední chvíli zrušená.“

„Čí svatba?“

„Nějakého doktora. Nevěsta sedí tamhle v policejním voze. Ona a pastor byli na parkovišti, když k výbuchu došlo.“

„Promluvím s ní později,“ řekl Sam. „Nenechte ji odejít. Ani toho pastora. Teď jdu prohlédnout budovu, jestli tam není druhá bomba.“

„Raději vy než já.“

Sam si oblékl celotělový ochranný oblek tvořený překrývajícími se ocelovými pláty pokrytými Kevlarem. Měl s sebou také ochrannou masku, aby si ji nasadil, kdyby našel druhou bombu. Další pyrotechnik, podobně oblečený, už stál u toho, co zbylo ze vchodu, a očekával rozkaz ke vstupu do budovy. Gillis měl čekat venku, na něm by tentokrát bylo donést nářadí a připravit výbuchový kontejner.

„Fajn,“ kývl Sam na člena svého týmu. „Tak pojďme.“

Otvorem zejícím v místě vchodových dveří vstoupili dovnitř.

První, čeho si Sam všiml, byl silný a trochu nasládlý zápach. Dynamit, pomyslel si. Poznal pach jeho dozvuků. Síla výbuchu zapříčinila, že se zadní lavice převrhly dozadu. Z těch vpředu, v blízkosti oltáře, zbyly jen třísky. Všechny okenní tabulky byly rozbité a tam, kde byla okna na jižní straně, se dovnitř prázdnými rámy linulo mdlé sluneční světlo.

Sam a druhý pyrotechnik se bez jediného slova automaticky rozdělili a procházeli podél protilehlých stran chrámové lodě. Místo výbuchu bude pečlivěji prozkoumáno později. V tuhle chvíli bylo jejich jediným úkolem pouze najít jakoukoli další bombu. Smrt Martyho Picketta stále tížila Samovo svědomí a nehodlal dopustit, aby kterýkoli jiný strážník vešel dovnitř, dokud on nepotvrdí, že tu nehrozí žádné další nebezpečí.

Oba muži postupovali stejným tempem, procházeli chrámovou lodí a ostražitýma očima hledali cokoli, co by připomínalo výbušné zařízení. Všechny ty trosky jejich hledání značně zpomalovaly. Jak postupovali vpřed, škody byly jednoznačně čím dál horší a sílil i pach vybuchlého dynamitu. Přibližujeme se, pomyslel si Sam. Bomba musela být nastražená někde tady…

Před oltářem, na místě, kde by byla stála první řada lavic, našli kráter. Byl asi metr široký a mělký. Výbuch rozerval koberec a podlahovou krytinu, ale betonovou vrstvu pod ní narušil jen trochu. Mělký kráter byl typický pro výbuch malé rychlosti – opět se hodící k dynamitu.

Později se na něj podívají důkladněji. Teď pokračovali v hledání. Skončili s chrámovou lodí a pokračovali do chodeb, šaten, na toalety… Nikde žádné bomby. Došli do přístavby a prozkoumali kanceláře, zasedací místnosti, třídu nedělní školy… Žádné bomby. Vyšli zadními dveřmi ven a prohlédli celou vnější zeď. Žádné bomby.

Sam, který byl konečně spokojený, se vrátil ven k policejní pásce, za níž čekal Gillis. Tam si sundal ochranný oblek. „Budova je čistá,“ řekl. „Máme připravené sběrače?“

Gillis ukázal na šest mužů čekajících vedle auta s výbuchovým kontejnerem. Byli mezi nimi dva policisté a čtyři technici z kriminální laboratoře. Všichni měli prázdné sáčky na důkazy. „Čekají jen, až jim řekneme.“

„Ať tam jde jako první fotograf, teprve pak pošlete dovnitř je. Kráter je vpředu, zhruba v místě první řady lavic, napravo.“

„Dynamit?“

Sam přikývl. „Pokud mohu věřit svému nosu.“ Otočil se a pátravým pohledem přelétl zástup čumilů. „Já si promluvím se svědky. Kde je ten pastor?“

„Právě ho odvezli na pohotovost s bolestí na prsou. Nejspíš ze všeho toho stresu.“

Sam rozčileně vydechl. „Mluvil s ním někdo?“

„Strážník. Máme jeho výpověď.“

„Dobře,“ přikývl Sam. „Takže na mě asi zbyla ta nevěsta.“

„Pořád čeká v policejním voze. Jmenuje se Nina Cormierová.“

„Cormierová. Jasně.“ Sam nadzvedl žlutou policejní pásku, prošel pod ní a začal se prodírat mezi stále se shlukujícími přihlížejícími. Přejel pohledem služební vozy a na předním sedadle spolujezdce zahlédl v jednom z nich siluetu. Žena se ani nepohnula, když se k ní blížil. Dívala se přímo před sebe, jako nějaká figurína v obchodě se svatebními šaty. Sklonil se a zaklepal na okénko.

Žena se otočila. Skrze sklo se na něj upřely doširoka otevřené tmavé oči. Navzdory rozmazané řasence byl oválný ženský obličej nepopiratelně hezký. Sam ženě pohybem ruky naznačil, aby stáhla okénko. Poslechla.

„Slečna Cormierová? Jsem detektiv Sam Navarro z portlandské policie.“

„Chci jít domů!“ vyhrkla. „Mluvila jsem už s příliš mnoha policisty. Prosím! Nemohu už prostě jít domů?“

„Nejdřív vám musím položit pár otázek.“

„Pár?“

„Dobře,“ připustil. „Spíš je to mnoho otázek.“

Žena vzdychla. Teprve tehdy si všiml únavy v jejím obličeji. „Když odpovím na všechny vaše otázky, detektive,“ řekla, „necháte mě jít domů?“

„Máte na to mé slovo.“

„A vy své slovo držíte?“

S vážným výrazem přikývl. „Vždycky.“

Shlédla na své ruce, které jí ležely sepnuté v klíně. „Jistě,“ zamumlala jakoby pro sebe. „Muži a jejich sliby.“

„Promiňte?“

„Ale nic. Na tom nezáleží.“

Sam obešel auto, otevřel dveře a posadil se za volant. Žena na sedadle spolujezdce nic neřekla, jen tam dál nehybně seděla a rezignovaně mlčela. Zdála se být všemi těmi nadýchanými vrstvami bílého saténu téměř pohlcená. Účes se jí rozpadal a na ramena jí z něj spadaly hedvábné prameny černých vlasů. Vůbec nevypadá jako šťastná nevěsta, pomyslel si. Připadla mu šokovaná a velmi osamělá.

Kde je, kčertu, ženich?

Potlačil instinktivní záchvěv soucitu, vytáhl svůj notes a nalistoval v něm prázdnou stránku. „Můžete mi říct celé své jméno a adresu?“

Odpověděla téměř šeptem. „Nina Margaret Cormierová, Ocean View Drive 318.“

Zapsal si to. Pak na ni pohlédl. Stále upírala oči na svůj klín, nikoli na něj. „Takže, slečno Cormierová,“ vybídl ji. „Co kdybyste mi řekla, co přesně se stalo?“

Chtěla jít domů. Teď seděla už hodinu a půl v tomhle policejním autě, mluvila se třemi různými policisty, odpověděla na všechny jejich otázky.

Její svatba byla fiasko. Jen taktak že nepřišla o život. Lidé venku na ulici na ni neustále zírali, jako kdyby byla nějaká bizarní pouťová atrakce… A tenhle člověk, tenhle policajt, který byl stejně vřelý jako zmrzlá treska, od ní očekával, že tím vším bude procházet znovu?

„Slečno Cormierová,“ vzdychl. „Čím rychleji tohle vyřídíme, tím dříve budete moci odejít. Co se přesně stalo?“

„Vybouchlo to,“ pokrčila rameny. „Mohu jít domů?“

„Co myslíte tím, že to vybouchlo?“

„Najednou se ozvala hlasitá rána. Byla tam spousta kouře a rozbitého skla. Řekla bych, že to byl typický výbuch budovy.“

„Zmínila jste se o kouři. Jakou měl barvu?“

„Cože?“

„Byl černý? Bílý?“

„Záleží na tom?“

„Jen odpovězte na otázku, prosím.“

Rozčileně se nadechla. „Byl bílý. Myslím.“

„Vy myslíte?“

„Tak dobře. Jsem si jistá.“ Pohnula hlavou a podívala se na něj. Poprvé se doopravdy podívala na jeho obličej. Kdyby se usmíval, kdyby tam byla byť jen nepatrná stopa po nějaké vlídnosti, byl by na pohled dostatečně příjemný. Bylo mu něco ke čtyřicítce. Tmavohnědé vlasy se měly asi už před dvěma týdny ostříhat. Jeho obličej byl štíhlý, zuby dokonalé a hluboko posazené zelené oči měly ten pronikavý pohled, který by člověk očekával od policisty, jenž je hlavním hrdinou romantického filmu. Jenže tohle žádný policista z filmu nebyl. Tohle byl nefalšovaný policajt s odznakem a nebyl ani trochu okouzlující. Prohlížel si ji s chladným odstupem, jako kdyby o její spolehlivosti jakožto svědka pochyboval.

Ten pohled mu oplatila. Tak tohle jsem já, odmítnutá nevěsta. Pravděpodobně přemýšlí o tom, co je se mnou v nepořádku. Jaké hrozné chyby to mám, když to vedlo k tomu, že můj snoubenec vzal do zaječích v den svatby.

Zabořila pěsti do bílého saténu navršeného v klíně. „Jsem si jistá, že ten kouř byl bílý,“ prohlásila upjatě. „Ať už na tom záleží z jakéhokoli důvodu.“

„Záleží na tom, protože to znamená částečnou nepřítomnost uhlíku.“

„Och, chápu.“ Ať už to jemu napovídalo cokoli.

„Viděla jste nějaké plameny?“

„Ne. Žádné plameny.“

„Cítila jste něco?“

„Myslíte jako plyn?“

„Cokoli…“

Zamračila se. „Na nic si nevzpomínám. Byla jsem ale venku…“

„Kde přesně?“

„Reverend Sullivan a já jsme seděli v jeho autě. Na parkovišti u kostela. Takže bych byla plyn nejspíš stejně necítila. Přírodní plyn je každopádně bez pachu, že ano?“

„Může být obtížné ho zjistit.“

„Takže to nic neznamená, myslím to, že jsem ho necítila.“

„Viděla jste před tím výbuchem někoho blízko kostela?“

„Byl tam reverend Sullivan. A někteří členové mé rodiny. Ti ale odešli dřív.“

„A co nějací cizí lidé? Někdo, koho neznáte?“

„Uvnitř nikdo nebyl, když se to stalo.“

„Mám na mysli dobu před výbuchem, slečno Cormierová.“

„Před?“

„Viděla jste někoho, kdo tam neměl být?“

Upírala na něj pohled. A on jí to oplácel a zelené oči měl naprosto klidné. „Vy chcete říct… myslíte si snad…“

Nic neříkal.

„To nebyl únik plynu?“ zeptala se tiše.

„Ne,“ odpověděl popravdě. „Byla to bomba.“

Celá se zhroutila do sedadla a šokovaně vydechla. Žádná nehoda, pomyslela si. Vůbec to nebyla nehoda…

„Slečno Cormierová?“

Mlčky se na něj podívala. Cosi na tom, jak ji pozoroval, ten jeho prázdný pohled bez jakýchkoli emocí, ji vyděsilo.

„Mrzí mě, že vám musím položit tuhle otázku,“ pokračoval, „ale jistě chápete, že je to něco, čemu musím věnovat pozornost.“

Polkla. „Ja… jakou otázku?“

„Víte o někom, kdo by mohl chtít, abyste byla mrtvá?“

Druhá kapitola

„To je šílenost!“ vyhrkla. „Naprostý nesmysl.“

„Musím tu možnost zvážit.“

„Jakou možnost? Že ta bomba byla určená mně?“

„Vaše svatba byla naplánovaná na druhou hodinu odpoledne. Ta bomba vybuchla ve 14:40, a to nedaleko od první řady lavic. Blízko oltáře. Nepochybuju o tom, že, soudě podle evidentní síly výbuchu, byste vy a všichni vaši svatební hosté bývali byli zabiti. Nebo přinejmenším vážně zmrzačeni. To, o čem tu mluvíme, je bomba, slečno Cormierová. Žádný únik plynu. Žádná nehoda. Je to bomba. A měla někoho zabít. Co musím zjistit já, je to, kdo byl tím cílem.“

Nina mlčela. Ty možnosti byly příliš děsivé na to, aby o nich vůbec dokázala přemýšlet.

„Kdo všechno k vaší svatbě patřil?“ zeptal se.

Polkla. „Byl tam… byli tam…“

„Byla jste tam vy a reverend Sullivan. Kdo další tam byl nebo měl být?“

„Robert, to je můj snoubenec. A má sestra Wendy. A Jeremy Wall, svědek…“

„Někdo další?“

„Můj otec mě měl vést k oltáři. A byly tu i děti, družička a chlapeček, který nesl prsteny…“

„Zajímají mě jen dospělí. Začněme s vámi.“

Strnule zavrtěla hlavou. „Já… já jsem to nebyla. Nemohla jsem to být já.“

„Proč ne?“

„To je zkrátka nemožné.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Protože nikdo nechce, abych byla mrtvá!“

Její ostrý výkřik jako by ho zaskočil. Na chvíli se odmlčel. Venku na ulici se jeden uniformovaný policista otočil a pohlédl na ně. Sam mávnutím ruky naznačil, že je všechno v pořádku, a policista se zase odvrátil.

Nina křečovitě svírala v rukách zmuchlaný lem svých šatů. Ten člověk byl ohavný, Sam Spade z filmu Maltézský sokol beze stopy jakékoli lidskosti. Přestože v autě začínalo být horko, uvědomila si, že se chvěje, jak ji naplňoval chladem ten nedostatek emocí, který dával najevo muž sedící vedle ní.

„Můžeme si o tomhle popovídat trochu víc?“ začal znovu.

Neodpověděla.

„Máte nějaké bývalé partnery, slečno Cormierová? Někoho, kdo by možná neměl z vašeho sňatku radost?“

„Ne,“ zašeptala.

„Vůbec žádní bývalí partneři?“

„Ne… ne v posledním roce.“

„Tak dlouho jste se svým snoubencem? Rok?“

„Ano.“

„Jeho celé jméno a adresu, prosím.“

„Doktor Robert David Bledsoe, Ocean View Drive 318.“

„Stejná adresa?“

„Žijeme spolu.“

„Proč byla ta svatba zrušená?“

„Na to se budete muset zeptat Roberta.“

„Takže to bylo jeho rozhodnutí? Zrušit svatbu?“

„Nechal mě, jak se tak říká, stát u oltáře.“

„Víte proč?“

Hořce se zasmála. „Došla jsem k převratnému závěru, detektive, že myšlenkové pochody mužů jsou pro mě naprostou záhadou.“

„To vás vůbec nijak nevaroval?“

„Bylo to stejně nečekané jako ta…“ Polkla. „Jako ta bomba. Pokud to je to, co to bylo.“

„V kolik hodin byla ta svatba zrušená?“

„Kolem půl druhé. Já už jsem v té době byla v kostele, oblečená do svatebních šatů. Pak se objevil Jeremy, Robertův svědek, s tím vzkazem. Robert neměl ani odvahu na to, aby mi to řekl sám.“ Znechuceně potřásla hlavou.

„Co bylo v tom vzkazu?“

„Že potřebuje víc času. A že na nějakou dobu odjíždí z města. To je vše.“

„Je možné, že by Robert měl nějaký důvod, aby…“

„Ne, to není možné!“ Pohlédla mu zpříma do očí. „Vy se ptáte, jestli s tím má Robert něco společného, že ano?“

„Jen prověřuju všechny možnosti, slečno Cormierová.“

„Robert není násilí schopen. Pro všechno na světě, vždyť je lékař!“

„Dobře. Pro tuhle chvíli to tedy necháme být. Podívejme se na jiné možnosti. Předpokládám, že jste zaměstnaná, viďte?“

„Pracuju jako zdravotní sestra ve Všeobecné nemocnici.“

„Na kterém oddělení?“

„Na pohotovosti.“

„Neměla jste nebo nemáte nějaké problémy v práci? Nebo konflikty s ostatními zaměstnanci?“

„Ne. Vycházíme spolu dobře.“

„A co nějaké výhrůžky? Od pacientů, například?“

„Detektive,“ ohradila se pohoršeně. „Myslím, že bych to věděla, kdybych měla nějaké nepřátele.“

„Ne nezbytně.“

„Vy prostě děláte, co můžete, pro to, abych začala být paranoidní.“

„Jen po vás chci, abyste se na sebe podívala z odstupu. Zamyslela se nad svým osobním životem. Nad všemi lidmi, kteří vás možná nemají rádi.“

Nina se znovu opřela. Všichni lidé, kteří mě možná nemají rádi… Pomyslela na svou rodinu. Na starší sestru Wendy, s níž si nikdy nebyly blízké. Na matku Lydii s jejím bohatým snobským manželem. Na otce George s jeho momentálně čtvrtou ženou, atraktivní blondýnou o mnoho let mladší než byl on, která potomky svého manžela považovala za otravné. Byli jedna velká dysfunkční rodina, ale určitě mezi nimi nebyli žádní vrazi.

Zavrtěla hlavou. „Není tu nikdo, detektive. Nikdo.“

Po chvíli mlčení vzdychl a zavřel notes. „Dobře, slečno Cormierová. To je pro teď asi všechno.“

„Pro teď?“

„Pravděpodobně budu mít další otázky. Poté, co si promluvím se zbytkem svatebních hostů.“ Otevřel dveře auta, vystoupil a dveře zabouchl. „Kdyby vás něco napadlo, naprosto cokoli,“ řekl do otevřeného okénka, „zavolejte mi.“ Něco načmáral do notesu a pak jí podal vytrženou stránku se svým jménem detektiv Samuel I. Navarro a telefonním číslem. „Je možné mě také zastihnout čtyřiadvacet hodin denně přes policejní ústřednu.“

„Takže… Můžu už teď jít domů?“

„Ano.“ Začal odcházet od auta.

„Detektive Navarro?“

Obrátil se zpátky k ní. Neuvědomila si, jak je vysoký. Když ho teď viděla v celé jeho výšce, nechápala, jak se vůbec na sedadlo vedle ní vešel. „Je tu ještě něco, slečno Cormierová?“ zeptal se.

„Řekl jste, že mohu odejít.“

„Správně.“

„Nemám žádný odvoz.“ Hlavou pokynula ke zničenému kostelu. „A ani telefon. Myslíte, že byste mohl zavolat mé matce? Aby pro mě přijela?“

„Vaší matce?“ Rozhlédl se. Očividně se chtěl téhle nejnovější drobné nepříjemnosti zbavit co nejrychleji. Nakonec s rezignovaným výrazem došel k její straně auta a otevřel dveře. „Pojďte. Můžeme jet mým autem. Odvezu vás.“

„Podívejte, žádala jsem vás jen o to, abyste za mě zavolal.“

„Není to žádný problém.“ Vztáhl k ní ruku, aby jí pomohl vystoupit. „Stejně bych musel do domu vaší matky zajet.“

„Do domu mé matky? Proč?“

„Byla na svatbě. Musím mluvit i s ní. Takhle zabiju dvě mouchy jednou ranou.“

Jak galantní způsob, jak to vyjádřit, pomyslela si.

Stále k ní vztahoval ruku. Ignorovala ji. Bylo obtížné z auta vystoupit, protože vlečka se jí omotala kolem nohou a musela se z jejího zajetí doslova vykopat. Když se jí konečně podařilo vyhrabat se ven, změřil si ji pobaveným pohledem. S upjatým výrazem popadla vlečku a za hlasitého šustění saténu prošla kolem něj.

„Ehm… slečno Cormierová?“

„Co?“ téměř se na něj obořila.

„Moje auto je na druhé straně.“

Zastavila se. Cítila, jak jí rudnou tváře. Pan detektiv se teď už usmíval. Vypadal jako kočka, která právě slupla kanárka.

„Je to ten modrý Ford Taurus,“ ukázal rukou. „Je odemčený. Budu hned u vás.“ S tím se otočil a zamířil ke skupince policistů postávajících opodál.

Nina netrpělivě došla k modrému autu a znechuceně nahlédla okénkem dovnitř. Vážně se od ní očekává, že pojede tímhle autem? V tom nepořádku?

Otevřela dveře. Ven se vykutálel papírový kelímek. Na podlaze na straně spolujezdce byl zmačkaný sáček od McDonald’s, další kelímky od kávy a dva dny starý Portland Press Herald. Zadní sedadlo bylo doslova pohřbené pod dalšími novinami, složkami, kufříkem, sakem a, věřte nebo ne, baseballovou rukavicí.

Posbírala odpadky na straně spolujezdce, hodila je dozadu a nastoupila. Doufala, že je sedadlo čisté.

Vzápětí uviděla k autu kráčet detektiva, který se klidně mohl přejmenovat na Studený psí čumák. Vypadal uštvaně a asi mu bylo i horko. Rukávy košile měl teď vyhrnuté a uvolnil si u krku kravatu. Dokonce i když se před pár minutami očividně snažil od svých kolegů odejít, policisté si ho nepřestávali brát stranou, aby se ho na něco zeptali.

Konečně vklouzl za volant a zabouchl dveře. „Fajn… Tak kde bydlí vaše matka?“ zeptal se.

„V Cape Elizabeth. Poslyšte, vidím, že toho máte hodně, a…“

„Můj partner stráží pevnost. Odvezu vás, promluvím s vaší matkou a zastavím se v nemocnici za reverendem Sullivanem.“

„Výborně. Tak můžete jednou ranou zabít dokonce tři mouchy.“

„Co na to říct? Věřím zkrátka v efektivnost.“

Cestou mlčeli. Nina neviděla žádný smysl v tom snažit se navázat nějaký zdvořilý rozhovor. Nejspíš by tím svého společníka stejně uvedla do rozpaků, to přinejlepším. Raději tedy vyhlédla ven z okénka a rozmrzele přemýšlela o svatební hostině a všech těch jednohubkách a maličkých sendvičích čekajících na hosty, kteří nikdy nedorazí. Bude muset zavolat a požádat, aby to jídlo převezli do nějaké vývařovny pro bezdomovce, než se všechno zkazí. A pak tu byly dary, tucty darů, naskládané na hromadu u nich doma. Oprava: u Roberta doma. Její domov to nikdy doopravdy nebyl. Jen tam bydlela, jako nějaká podnájemnice. A byl to její nápad, platit půlku měsíčních splátek hypotéky.

Robert měl ve zvyku zdůrazňovat, jak moc respektuje její samostatnost a osobní integritu. V každém dobrém vztahu, říkával, privilegia stejně jako odpovědnost jsou rozdělené půl napůl. Tak to u nich fungovalo od začátku. Nejdříve na schůzce platil on, pak ona. Vlastně na tom trvala, aby mu ukázala, že je nezávislá.

Teď jí to všechno připadlo hloupé.

Nikdy jsem nezávislá nebyla, pomyslela si. Odjakživa jsem jen snila, toužila po dni, kdy budu paní Bledsoeová. To bylo to, v co doufala její rodina, co od ní očekávala její matka… Aby se dobře vdala.

Nikdy nechápali, proč Nina šla na zdravotní školu, pokud to ovšem nebyl způsob, jak si najít potenciálního manžela. Lékaře. A že nakonec jednoho potkala.

A všechno, co z toho mám, je hromada darů, které musím vrátit, svatební šaty, které vrátit nemůžu, a den, s nímž se nikdy, ale vůbec nikdy nevyrovnám.

Bylo to to ponížení, co jí otřáslo nejvíce. Ne to že Robert odešel. Dokonce ani skutečnost, že mohla v sutinách toho kostela umřít. Samotný výbuch jí připadal neskutečný, stejně vzdálený jako nějaká televizní melodramata. Stejně vzdálený jako muž sedící vedle ní.

„Zvládáte tohle všechno opravdu dobře,“ poznamenal.

Překvapilo ji, že detektiv Studený psí čumák promluvil, a podívala se na něj. „Promiňte?“

„Říkám, že to všechno berete dost klidně. Rozhodně klidněji než většina ostatních lidí.“

„Nevím, jak jinak bych to měla brát.“

„Po výbuchu bomby by nebyla nemístná například hysterie.“

„Dělám sestru na pohotovosti, detektive. Hysterie není nic pro mě.“

„I tak, tohle pro vás musel být šok. Je možné, že vás to zasáhne až později.“

„Říkáte, že tohle je klid před bouří?“

„Něco takového.“ Pohlédl na ni, jejich oči se setkaly. Stejně rychle se znovu podíval na silnici a to vteřinové spojení se přerušilo. „Proč s vámi v kostele nebyla vaše rodina?“

„Poslala jsem je domů.“

„Myslel bych si, že je budete chtít mít kolem sebe, aby vám poskytli oporu, to přinejmenším.“

Znovu upřela pohled ven z okénka. „Moje rodina na poskytování opory zrovna moc není. A myslím, že jsem prostě… potřebovala být sama. Když je zraněné zvíře, detektive, snaží se někam schovat, aby si mohlo lízat rány. Přesně to jsem potřebovala udělat…“ Zamrkala, když jí oči zalily nečekané slzy, a ztichla.

„Vím, že se vám teď nejspíš nechce moc mluvit,“ řekl, „ale možná mi můžete odpovědět na tohle. Napadá vás, kdo jiný mohl být cílem? Co reverend Sullivan, například?“

Zavrtěla hlavou. „On je ten poslední, komu by někdo mohl chtít ublížit.“

„Byl to jeho kostel. Býval by byl centru výbuchu blízko.“

„Reverend Sullivan je ten nejmilejší člověk na světě! Každou zimu rozdává na ulici deky. Nebo někde shání postele pro útulek. Když na pohotovosti vidíme pacienty, kteří nemají žádný domov, do něhož by šli, je to on, komu voláme.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chladnokrevně.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.