Natalie Andersonová

Zpátky v paláci

Překlad

Alena Novotná

Milá čtenářko,

říjen je takový zvláštní měsíc. Když jsem tak o tom uvažoval, napadlo mě, že je to snad ten vůbec „nejpřechodovější“ měsíc v roce. Na jeho začátku bývá ještě často docela teplo, doznívá babí léto a dokonce se leckdy dá ještě jet i k moři (a nemusí to být zrovna na druhý konec světa). A na jeho konci už bývá ve vzduchu často cítit sníh, protože za pár dnů na bílém koni přijede svatý Martin… Děti mají za sebou už měsíc, měsíc a půl školy, už se smířily s tím, že prázdniny jsou definitivně pryč, do vánočního běsnění ale ještě zbývá dost času, takže předvánoční úklid můžete pustit (zatím) z hlavy.

V podstatě mě asi nenapadá vhodnější měsíc k tomu vzít si dobrou knížku a začíst se. A vrátit se v některém napínavém či romantickém příběhu k letním měsícům, nebo naopak předběhnout čas a zamířit do doby, kdy všechno zakryje sníh a led. V příbězích, které jsem pro Vás připravil na tento měsíc, najdete dost obojího!

Tak si toho užijte!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Night the King Claimed Her

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2022

Překlad:

Alena Novotná

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2022 by Natalie Anderson

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9412-6 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9413-3 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9414-0 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Pátek, 16.05

„Odejděte. Okamžitě!“

Zapípal varovný alarm, který jen zdůraznil naléhavost toho chraplavého šepotu. Elsie Wynterová semkla oční víčka ještě pevněji a stáhla se ještě hlouběji do sedadla. Nechtěla odejít. Znovu už ne.

„Slečno?“ ozval se nad ní hlas. Hlas někoho jiného, ne jeho. „Slečno? Prosím, vytáhněte tu roletu na okénku a přesvědčte se, že máte zapnutý bezpečnostní pás.“

Elsie zamrkala a uvědomila si, kde je. Noční můra se pomalu vytratila. Sedí v letadle a letí na nové místo. Jen přistávají o dost dřív, než očekávala.

„Prosím, slečno.“ Stevard se na ni díval přísným pohledem. „Váš pás.“

„Samozřejmě.“ Elsie udělala, co jí nařídil.

Vždycky dělala to, co jí kdo nařídil. Zvlášť když to řekl tak vážným hlasem. Ale když si zkontrolovala pás, podívala se na muže středního věku, jenž seděl přes uličku. „To už jsme ve Španělsku?“

„Odklonili nás,“ usmál se na ni. „Nějaká žena na palubě potřebuje urgentní lékařskou pomoc.“

„Vážně?“

„Bude rodit o něco dřív, ale vypadá to, že mají všechno pod kontrolou,“ pokrčil rameny muž.

„To musí být chudinka vyděšená,“ zamumlala Elsie.

Vytáhla roletu na okénku. Letadlo se rychle pohybovalo nad nekonečným safírově modrým mořem a na obzoru uviděla velký ostrov, který se rychle přibližoval. V dálce za ním byly vidět ještě další, menší ostrůvky, ale ten velký brzy zaplnil celý výhled. Na skalnatých výběžcích stály nádherné kamenné vily a směrem na sever se ostrov zužoval. Na konci ostrova se ze skalnatého podkladu zvedal impozantní palác – ztělesnění síly a moci, nezničitelný, hrdě odolávající změnám počasí nebo času, nebo měnícím se potřebám vnějšího světa. Stál tam takhle už po celá staletí. Částečně pevnost, částečně palác, částečně středověké vězení s mučírnou.

Elsii se rozbušilo srdce. Okamžitě ho poznala, ale musela se zeptat, protože přece ještě byla naděje, že se mýlí. Osud snad nemůže být tak krutý. „Kde to přistáváme?“

„V Silvabonu.“ Muž se podíval z okna za ní. „Je nádherný, že ano?“

Tak nádherný, až to člověku láme srdce, ano. Elsie už tady byla. A stačil jediný den, jedno setkání – jeden člověk – a všechno se změnilo.

„V podzemí pod palácem je prý rozsáhlé sklepení,“ pokračoval muž. „Všude samý poklad.“

Silvabon byl středomořským rájem – třpytícím se a bezčasým, skutečný poklad uprostřed nekonečného moře. Malé království mělo štěstí na zdroje cenných surovin a během staletí si šikovně zajišťovalo stabilitu a bezpečnost – v minulosti sňatky s dalšími královskými rodinami v oblasti a v současné době obchodními spojeními a umožněním přístupu do jeho ceněných obchodních tras. Elsie věděla, že při letu z Atén do Madridu poletí kolem, ale neuvědomila si, že se k tomuto pohádkovému království přiblíží natolik – o nějakém přistávání ani nemluvě.

V hlavě se jí vynořily matné vzpomínky – pevné kroky, pokušitelský smích, dlouhé pohledy. Šeptané vyprávění o tom sklepení dole. Horká bolest zesílila. Pomalu a zhluboka se nadechla, aby se trochu vzpamatovala – ten pocit ponížení jí nebyl cizí. Ale příliš tvrdě na sobě dřela, než aby jediná vzpomínka na něj zničila její klid. Jenže ona to nebyla jen jedna vzpomínka, další se valily za ní. Elsie tady strávila dva měsíce plné zářivých slunečných dní a atmosféry luxusu, než ji bez jakékoli přehnané zdvořilosti vykopli.

Odejděte. Okamžitě!

Ten rozkaz přišel od krále samotného. V té době vůbec nechápala, proč používá tak krutý, naléhavý tón. Byla prostě hloupá, protože si na chvilku myslela, že by mohl –

Ne. Jeho chování po tom rozkazu bylo zcela jasné a dokonale ponižující. Takže jí to nemusel říkat dvakrát a ona přísahala, že se sem už nikdy nevrátí. Ale já se přece nevracím, snažila se to uchopit nějak rozumně. Její letadlo tu přistává, jen aby vyložilo pacientku. Zbytek cestujících – včetně ní – ani nevystoupí. Prostě znovu vzlétnou. Není důvod si s tím dělat hlavu.

Ale jak se země přibližovala, srdce jí bušilo čím dál víc. Na dráze stála vzorně vyrovnaná armáda soukromých letadel jako nějaká sbírka miliardářských hraček. Na budově letištního terminálu i na domech okolo visely vlajky. Elsie zírala na kombinaci půlnoční modři, černé a zlaté – barvy Silvabonu zdobily snad všechno kolem. Ani se nepohnuly, nefoukal žádný vítr. Počasí tu bylo totiž dokonalé. Všechno tu bylo dokonalé. A ona věděla proč. Období truchlení za zesnulého krále bylo u konce a do korunovace jeho vnuka, krále Felipeho Roky de Silva y Zafiro, už nezbývalo ani čtyřiadvacet hodin.

K letadlu přispěchala sanitka a trvalo jen pár minut, než do ní přemístili vystresovanou ženu, aby ji odvezli do nemocnice. Lidé krále Felipeho byli neuvěřitelně schopní – obzvlášť jeho ochranka.

„Děkuji vám za trpělivost a omlouvám se za přerušení našeho letu,“ ozval se hlas pilota. „Naneštěstí bude následovat ještě další zdržení.“

Elsii se stáhl žaludek.

„Dostali jsme povolení k přistání jen kvůli neodkladné zdravotní situaci na palubě. Silvabonský vzdušný prostor je vzhledem k zítřejší korunovaci krále Felipeho uzavřen. A proto,“ pokračoval pilot, „musíme zůstat na zemi, dokud zítra obřad neskončí.“

V celém letadle se ozývalo nesouhlasné mumlání, ale Elsie ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

„Nemůžeme prostě odletět hned?“ zavolal někdo.

„Budete ubytováni v hotelu tady na letišti,“ vysvětlil jim pilot. „Ještě jednou se omlouváme za nepříjemnosti. Pokud potřebujete přebookovat navazující let, náš pozemní personál je vám k dispozici na terminálu.“

Elsie žádný další let zařízený neměla, plánovala zůstat přes léto ve Španělsku. Řecko bylo fajn, ale tamní ostrovy jí příliš připomínaly Silvabon. Chtěla se schovat v nějakém velkém městě, kde bude anonymní – ve městě bez výhledu na safírově modrou vodu. Najde si práci v nějaké kavárně a bude dál šetřit, aby se nakonec mohla někde usadit. Anglie, její původní domov, nepřipadala v úvahu – měla s ní spojenou spoustu zoufale smutných, ošklivých vzpomínek. Ale teď je zpět na místě, o němž se krátce domnívala, že je dokonalé. Dokud místní bezcitný vládce všechno nezničil.

Instinkt ji nabádal, aby se schovala, ale on ji přece stejně nemůže najít. Poté, co ji vykopl ze své drahé země, už jí jistě nevěnoval ani jedinou myšlenku. Dokonce se ani nerozloučila s Amalií, jedinou kamarádkou, kterou tady měla. Jenže Amalia byla králova nevlastní sestra a po tom, co udělal… nebyla šance. A to bolelo. Tolik jí toho vzal.

Elsie se snažila uklidnit. Jedna noc v letištním hotelu bude v pohodě. Nikdo z paláce ani netuší, že je tady.

„Vaše Veličenstvo. Máme problém.“

Něco takového král Felipe od stárnoucího šéfa své ochranky majora Garcíi slyšet nechtěl. Přípravy té zatracené korunovace už tak zabraly příliš mnoho jeho drahocenného času. Ale přesně tak to bylo – za méně než dvacet čtyři hodiny poskytne svému národu úchvatné královské představení. Pompézní obřad. Byla to první taková událost po víc než deseti letech a pro něj to bude náročné, ale bude to naposledy.

„Jestli se to týká toho letadla s předčasně rodící ženou na palubě, Ortiz už mu dal povolení,“ řekl. „Myslel jsem, že už přistáli.“

„Přistáli, Vaše Veličenstvo.“

Felipe vzhlédl od papírů na stole. „Tak co se děje? Nedokázal snad přivolaný lékař –?“

„Už je o ni postaráno. Dítě je narozené předčasně, ale všechno vypadá dobře.“

„Fajn.“ Felipe se zadíval zpátky na návrh smlouvy, kterou právě studoval. „Takže…“

„Ostatní cestující musí zůstat v Silvabonu, než korunovace skončí. Otevřeli jsme vzdušný prostor jen na to přistání.“

Felipe málem protočil oči. Jeho ochranka jej vždy střežila jako oko v hlavě, někdy až příliš podle jeho názoru, ale teď to bylo snad ještě horší, hlavně proto, že Felipe ještě neoznámil svého následníka. Všichni jeho poradci byli jako na trní – kdyby se Felipemu náhodou něco stalo, báli, že vypukne válka o následnictví, protože nemá žádné blízké příbuzné. Jenže Felipe neměl v úmyslu nečekaně umírat, a i když by opravdu měl vyhlásit, kdo bude jeho případným následovníkem, zatím to udělat nehodlal. Kdyby měl děti, byl by problém následnictví vyřešený, ale to prostě odmítal. Měl alternativní plán. Jen potřeboval mít za sebou tu korunovaci, aniž by jeho plán vyšel najevo. Korunovace má přednost přede vším. Takže i když je to pro cestující z toho letadla mrzuté, on nebude působit další stres svému týmu. Měnit bezpečnostní pravidla by teď bylo složité, vzhledem k tomu, kolik veledůležitých lidí z ostatních zemí tu bylo. Bylo nesmírně náročné postarat se o to, aby měli všechno, co je potřeba, a Felipe dobře věděl, že přijímat nepříjemnosti je prostě nedílnou součástí života v paláci.

„Naštěstí ten let nebyl plně obsazený a jsme schopní všechny ubytovat v hotelu na letišti,“ dodal major. „Poskytneme jim pochopitelně veškerý servis.“

Felipe přikývl.

Major García si odkašlal. „Přirozeně jsme zkontrolovali seznam cestujících, abychom si byli jistí, že to není žádný pokus o trojského koně.“

Felipe taktak potlačil úsměv. Ano, García je skutečně důkladný. Silvabon byla konstituční monarchie, ale i když tu fungoval parlament z volených zástupců, král měl daleko větší faktickou moc než v podobných královstvích. A ubohý starý García už o jednoho krále, na jehož bezpečnost měl za úkol dohlížet, přišel.

„Předpokládám, že nikdo z cestujících nepředstavuje pro korunovaci bezpečnostní riziko, že ne?“ zeptal se Felipe.

Nastalo krátké ticho.

Felipe zvedl hlavu, aby se podíval, jak se major tváří. Ten stál i na něj nepřirozeně ztuhle. „Něco jste zjistili?“

Major měl v očích zvláštní ostražitost. „Na palubě je i Elsie Baileyová.“

Felipe zkameněl.

„Jinak také známá jako Elsie Wynterová.“ García si odkašlal. „To je ta žena, kterou Amalia –“

„Já vím, kdo to je,“ přerušil ho stroze Felipe. Krev mu náhle proudila do všech míst, kromě toho, kde by ji teď potřeboval. Elsie Wynterová?

Záblesk špinavě blond vlasů. Chvilička smyslného smíchu. Mrknutí znepokojivě světle modrých očí.

„Byla na palubě, ale to letadlo nemělo přistát tady, ne?“ Zaťal zuby, když si uvědomil, jak jeho hlas náhle zhrubl.

García přikývl. „To letadlo letělo původně do Madridu.“

Felipe se nedokázal pohnout. Neohlášený, neúmyslný příjezd Elsie Wynterové by ho neměl znepokojovat. Prostě ji sem jen zavál osud.

„Cestuje sama?“ Proč se na to ptá? Co na tom záleží?

„Ano, pane.“

Felipemu se sevřel žaludek. Jako by se mu v něm usadilo něco chladného a nepopiratelného.

„Přiveďte ji do paláce,“ přikázal úsečně.

„Pane?“

„Chci ji mít tady v paláci. Okamžitě.“

Ta slova byla venku dřív, než je dokázal zastavit. A znělo to dobře.

Chci ji mít –

Zachvátil ho hněv. Ne. To není ono.

Elsie Wynterová nesmí uniknout obvinění z té emocionální újmy, již způsobila. Musí to vysvětlit. Felipe to chce slyšet z těch jejích zatraceně krásných úst. Proč se vypařila, proč nechala jeho křehkou nevlastní sestru na holičkách, proč lhala.

Felipe lháře nesnášel, stejně jako nesnášel lidi, kteří jsou schopní se obrátit zády k tomu, za co jsou zodpovědní a odejít. Kdo je schopný toho prvního, udělá i to druhé. Jako jeho rodiče. Nedovolí, aby Amalia ještě víc trpěla. Už tak přišla o hodně.

„Vaše Veličenstvo –“

„Vysoký stupeň zabezpečení. Žádné drama. Žádní svědci,“ dodal Felipe nekompromisně. „Dejte to na starosti Ortizovi. Rozumíte?“

Podívá se znovu do chladných očí Elsie Wynterové, ale tentokrát ho její krása neoslní. Jeho úkolem je chránit svou malou sestru. Protože kvůli této ženě selhal.

A za to slečna Wynterová zaplatí.

DRUHÁ KAPITOLA

O tři měsíce dřív, ráno.

„Může představovat bezpečnostní riziko.“

Felipe se strnul. Úplně zapomněl na Ortize, svého nejlepšího bodyguarda, který stál po jeho boku a čekal na rozkazy. Felipemu se to vyrušení nelíbilo, ale hned se v duchu napomenul, že se nechal tak unést. Měl přece jen posoudit tu scénu. Jenže stačilo pár vteřin a ta příjemná hudba ho úplně omámila. A také tu byl ten zpěvavý hlas s chraplavým podtónem, který ho –

Felipe zaskřípěl zuby a spolkl odpověď, jež se mu drala na jazyk. Ale on dobře věděl, co ho nutí takhle reagovat, a bylo to směšné. Vášeň. Ta žena vůbec nebyla taková, jakou si představoval. Byla daleko –

„Opravdu si to myslíte?“ zamumlal.

Soustředil se na ovládnutí toho absurdního napětí, ale na takovou krásu prostě nebyl připravený. Její modrobílé květované šaty jen zdůrazňovaly její velmi světlé modré oči. Jemný obličej ve tvaru srdce jí rámovaly trochu rozcuchané, hedvábně jemné blond vlasy.

Byla rozkošná, ne nebezpečná.

Popravdě řečeno, Felipeho ochranka byla příliš ostražitá. Zmizení jeho otce před mnoha lety vedlo k zpřísnění ochrany královského potomka. Nyní Felipe reptání svých bodyguardů jen sotva naslouchal. Kdyby je bral vážně, musel by každého a všechno brát jako ohrožení bezpečnosti a on by se nemohl ani nadechnout. Proto na Amalii nasadil Ortize. Ten to tolik nepřeháněl. A přesto teď byli tady. Bylo ovšem opravdu těžké si představit, že by právě tahle žena mohla představovat nějaké riziko. Až na to, že se mu při pohledu na ni napjaly všechny svaly v těle. Přiměl se přesunout pozornost na osobu sedící vedle ní.

Nebylo snadné stát se poručníkem třináctileté slečny, kterou nikdy v životě neviděl. Ne že by měl na výběr. Felipe přivedl svou nevlastní sestru Amalii do Silvabonu před šesti měsíci. Byla tichá a apatická, úplně jiná, než by podle jeho názoru měla být normální holka jejího věku. Ale ona se stále ještě zotavovala ze zranění, stále ještě truchlila pro své rodiče. Na svůj věk toho tolik musela vytrpět. A protože tohle byl první společenský kontakt, který sama iniciovala, musí postupovat opatrně. Amalia nebyla z královské rodiny, neměla královské povinnosti a neměla by trpět palácovými zvyklostmi, které mohly někdy působit spíš jako trest. Ale zatím je mladá a zranitelná a je pod jeho ochranou, takže musí hlídat, s kým se stýká. Pohledem zalétl zpět k té ženě. Co může Amalii nabídnout?

„Obyčejně pracuje sama. Peče, aktualizuje jídelní lístek. Ta kavárna je malá, ale oblíbená. Její šéf se objevuje až později, aby pomohl,“ vysvětlil mu tiše Ortiz. „Její citronové zákusky jsou skvělé.“

Vážně? Z nějakého důvodu při pomyšlení na to, jak Ortiz ochutnává její jídlo, zabrnělo Felipeho až v kostech. Zalétl pohledem k vývěsce s nabídkou. Denní speciality na ní byly napsané uměleckým, kudrlinkovým písmem. Zdá se, že má talent na všechno, tahle drobná blondýnka, jež se právě sklání k jeho nevlastní sestře.

Amalia sem do kavárny chodila už téměř dva týdny, vždy alespoň na hodinu, někdy i na delší dobu. Felipe si původně myslel, že by za tím mohl být nějaký kluk, ale ne, šlo o tuhle ženu s plátěnou zástěrou přes vzdušné letní šaty. Její kotníkové pracovní boty vypadaly k splývavé látce šatů a stříbrným náušnicím trochu nepatřičně. Náušnice se leskly v ranním slunci a přiměly ho dívat se na ni ještě pozorněji a déle. A proto si všiml i toho, jak dlouhý a elegantní má krk.

To je naprosto nevhodné. Přinutil se počítat do deseti – pomalu a pečlivě, jako by se nořil do hluboké vody.

Amalia s tou ženou seděly až vzadu, ale stále ještě na očích, a drnkaly na podivně tvarovanou, maličkou kytaru. Nic nebezpečného. Ale vidět Amalii, jak se naklání k té blondýnce, ho znervózňovalo, a to by rozhodně nemělo. Jediné, co dělala, bylo, že Amalii ukazovala, kam má položit prsty na hmatníku.

„Je v Silvabonu už téměř tři měsíce. Amalia za ní chodí posledních deset dní. Mám nějaké podrobnosti, ale ještě jsem ji neprověřil do hloubky,“ informoval ho Ortiz. „Mám to udělat, pane?“

Felipe se díval, jak se blondýnka na Amalii povzbudivě usmála, když se snažila drnkat na tenké kovové struny. „Ne. Ještě ne. Já to zjistím sám.“

Felipe zamířil dovnitř. Jako Amaliin panovačný, příliš zodpovědný nevlastní bratr stejně nemohl udělat nic správně. Když sem takhle vpadne, určitě to moc nepomůže. Což je smůla, ale zajistit její bezpečí je pro něj na prvním místě.

„Amalie.“ Nespouštěl oči z blondýnky. „Představíš mě své kamarádce?“

Mohl snadno ignorovat Amaliin odmítavý výraz, ale šok v obličeji té ženy v něm vyvolal okamžitý poplach. Oči měla náhle ostražité a tváře jí zrudly. Felipe byl zvyklý, že lidé na jeho přítomnost reagují – ano, často se červenali. Koktali, to jistě, usmívali se a nebyli schopní podívat se mu do očí, to se stávalo každou chvíli… ale tohle bylo jiné. Ona byla jiná. I když se totiž zarděla, neuhnula očima. Dívala se na něj chladným a pevným pohledem. Možná měl Ortiz přece jenom pravdu.

„Jako bys už nevěděl, kdo to je,“ ušklíbla se Amalia. „Viděla jsem tě mluvit s kapitánem Ortizem. Nejsem pitomá.“

Ne. Jen protivná, a je nemožné s tebou jen mluvit, natož zařídit, abys byla šťastná. Felipe se znovu celý uvnitř napjal. Být teenager, zavřený v silvabonském paláci… dobře věděl, jak v člověku roste nespokojenost, když nemá možnost se uvolnit. Ale nevěděl, jak to Amalii usnadnit, a ona musí pochopit, že s jejím novým postavením obyvatelky paláce přicházejí i rizika.

„A ona ví, kdo jsem já?“ zeptal se.

Amalii z očí sršely blesky. „Chceš tím říct, že se se mnou baví jen proto, že jsem tvoje příbuzná? Ona to ale neví.“

„Ví. Každý v tomhle městě ví, kdo jsi.“

„No, každopádně to nevěděla, dokud jí to její šéf neřekl, a to už jsme byly kamarádky.“

Žena vrhla krátký pohled na Amalii a v jejím obličeji se objevilo soucitné pobavení. „Lidi, já jsem tady taky.“ Obrátila své světlé oči zpátky k němu. „Jsem Elsie Wynterová. A vy jste král Felipe, Amaliin nevlastní bratr.“

Nepostavila se v jeho přítomnosti, jak by měla. Takže žádné povinné pukrle. Žádné „Vaše Veličenstvo“. Žádné „Ráda vás poznávám“. A ani špetka strachu v těch úchvatných očích.

Ale její představení se mělo v sobě náznak lehkého posměchu. Felipe ji chvilku nehnutě pozoroval a ona mu upřený pohled oplácela, jako rovný rovnému. Přemýšlel, na co asi myslí – jestli se jí líbí, co vidí. Náhle pocítil zvláštní nutkání se k ní přiblížit, ale nepohnul se ani o centimetr. Už v životě potkal spoustu krásných žen, takže ani kvůli této nehodlal ztratit svou vnitřní vyrovnanost. Místo toho ji jen sledoval a čekal. A pak to spatřil – tu rezignaci, která se jí objevila v očích. Neuhnula pohledem, ale ta odhodlanost byla najednou pryč.

Očekávala, že ji vystrčí z Amaliina života… bylo to snad proto, že si myslela, že o ní něco ví, že si ji nechal prověřit? Jestli si něco takového myslí, musí existovat nějaké ohrožení z její strany. To vzbudilo jeho zvědavost – co, proč a jak?

„Amalia s vámi tráví spoustu času.“ Zaskřípal zuby, okamžitě si uvědomil, že to zní, jako by byl nějaký namyšlený, přehnaně ochranitelský starší bratr. Což ostatně byl. Musí být.

„Já sedím přímo tady, Felipe, jestli sis nevšiml.“ Amalia protočila oči.

„A je načase, abys tu jen tak neseděla,“ odvětil Felipe chladně. „Přijdeš pozdě na fyzioterapii. Je nezdvořilé nechat svého terapeuta čekat.“

Amalia si povzdechla. „Takže jsi mě přišel odvléct zpátky do vězení?“

„Do vězení?“ přerušila Amaliin zvyšující se hlas Elsie se smíchem. „Nenič mi mé krásné sny o životě v takovém paláci.“

Amalia se na ni podívala a téměř se usmála.

Felipe se odmlčel, musel trochu šokovaně vstřebat sestřinu reakci. Od chvíle, kdy přijela do paláce se Amalie moc neusmívala. A že vidí palác jako vězení? To není dobré.

Teď se ale na něj Elsie znovu podívala s tím chladným vzdorem. „Omlouvám se, ztratily jsme pojem o čase.“

„Amalia ne. Ignorovala mé textovky.“ Významně se podíval na drahý telefon, položený na stole displejem dolů.

„Zvonění si vypnula na mou žádost.“

Felipe ztuhl. Proč nechtěla, aby Amalia používala telefon?

„To abychom se mohly soustředit.“ Jako by mu Elsie četla myšlenky.

„Takže ta její nedochvilnost je vážně jen vaše vina?“

„Jistě.“ Elsie pokrčila štíhlými rameny a jeho očím tak vystavila trochu víc holé kůže.

Felipe měl silné nutkání vztáhnout ruku a dotknout se jí, aby se přesvědčil, že je tak teplá a hebká, jak vypadá.

„Ne –“

„To je v pořádku, Amalie,“ přerušil Felipe svou sestru. „Já to chápu.“

Amalia vrátila nástroj Elsii a zvedla se z dřevěné židle s dalším dramatickým povzdechem. „Teď tě bude varovat,“ řekla Elsii. „Ignoruj ho, prosím. Ve skutečnosti nejsme ani příbuzní.“

Amalia rozhořčeně prošla kolem Felipeho a její kulhání bylo jasně zřetelné. V poslední době nosila dlouhé vlasy rozpuštěné, ale to nezakrylo červeň, stoupající jí do obličeje.

Felipe zaťal zuby, nebyl zvyklý na selhání. Jenže s takovými vztahy neměl žádné zkušenosti. Nikdy předtím sourozence neměl. A ani Amalia ne. A on je vlastně spíš její opatrovník než bratr. Ta holka tu nemá žádné společníky svého věku. A tahle žena? Je věkem blíž k němu než k Amalii.

Felipe chtěl chránit svou nevlastní sestru před… no, před vším. Což, jak si uvědomil, z něj udělalo bodyguarda velmi podobného těm jeho. Chtěl pro ni to nejlepší, ale neměl ani ponětí, co to je, o tom, jak toho dosáhnout, ani nemluvě.

„Rozhodně není hloupá,“ usmála se suše Elsie. „Ta ví, jak kousnout, že?“

Felipe se snažil ignorovat tu jemnou smetanovou kůži a místo toho se jí zadíval do ledově modrých očí. Měla rozšířené zorničky – ne ze strachu. Zjevně ji nijak neděsil, takže ta podvědomá reakce musela znamenat něco jiného.

„Je křehčí, než si myslí,“ pronesl Felipe s nebývalou upřímností.

Elsie soucitně přikývla. „Jestli si myslíte, že už to nevím, tak si musíte myslet, že jsem úplně pitomá.“

„Porota zasedla,“ zamumlal Felipe, aby viděl, jakou reakci to vyvolá.

Jako by zasršely jiskry. „Porota?“ zopakovala Elsie. „Připadá tady nestranná porota vůbec v úvahu? Myslela jsem, že jste někdo, kdo má názor hned.“

„Kdepak.“ Felipe nedokázal odolat a usedl na židli, kterou opustila Amalia. „Vypadá to, že to je spíš vaše parketa.“

Teď když byl blíž, jako by se ta touha v něm trochu utišila. Zachytil náznak citronové vůně a začaly se mu sbíhat sliny v ústech. Pevně sevřel zuby. I když měla oči bledě modré jako ledovec, nebyly chladné. Vzduch kolem nich jako by praskal napětím.

„Kdo jste, Elsie Wynterová?“ zeptal se nakonec. „Proč jste v Silvabonu?“

„Jako byste si mě už nenechal prověřit.“ Elsie kývla bradou směrem k vysokému muži, stojícímu jen pár metrů za ním. A dalšímu opodál.

Ano, s těmi sluchátky v uších a pistolemi pod saky byli muži z jeho ochranky stejně rozpoznatelní jako uniformovaná garda u vchodu do paláce.

„Prověřuji vás teď,“ zamumlal.

Nedokázal tomu odolat. Prohlížel si ji příliš pozorně a příliš dlouho. Lehká červeň na tvářích a trošku pootevřené plné rty ji prozrazovaly, přestože mu stále odbojně hleděla do očí. Také to cítí, tu elektrizující atmosféru.

„A co jste zjistil?“ zeptala se.

Že je daleko krásnější, než si původně myslel. Že v něm něco v jejím přístupu vyvolává napětí, ale přesto v tutéž chvíli cítí i neuvěřitelné nutkání jí věřit. A chtěl se o ní dozvědět všechno, všechna její tajemství, poznat její minulost, budoucnost, zjistit, co ji dohání k slzám i co ji rozesměje. A jak chutná. Touha ji poznat jako by zaťala drápy hluboko do jeho vědomí. Nic z toho ovšem nemohl říct nahlas.

Jenže zatímco váhal, ona zbledla a ztěžka polkla. Jeho zvědavost to jen prohloubilo.

„Nemám v úmyslu se tady usadit natrvalo,“ řekla náhle, než mohl odpovědět. „Amalia mě slyšela hrát vzadu v kavárně, když jsem měla pauzu. Požádala mě, abych jí ukázala svou mandolínu. A já souhlasila, aniž bych věděla, kdo to je.“

Takže je to mandolína? Felipe přikývl. Ale velmi ho zaujalo, jak v první řadě řekla, že tu nezůstane. Představuje nějakou hrozbu? Nějaká jeho část si každopádně myslela, že ano. „Ale teď už to víte.“

„Šéf mi to tuhle řekl, když přijel o něco dřív. Do té doby jsme tu byly samy,“ vysvětlila Elsie. „Scházely jsme se brzy, když je tu ještě klid. Není tolik na očích. Má s sebou bodyguarda, víte? Tedy vlastně tři.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpátky v paláci.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.