Sharon Kendricková

Na královském turné

Překlad

Kristýna Vítková

Milá čtenářko,

tento měsíc Vám přináším opět dva příběhy, které jsou provázány s osudy postav, s nimiž jste se už seznámila. Ve Sladkém životě je to kniha pojmenovaná Následky jedné noci od Jackie Ashendenové, která bezprostředně navazuje (po pravdě řečeno se dokonce odehrává souběžně) na příběh s názvem Vrátil jsem se!, který vyšel minulý měsíc. V červnu jste se mohla dozvědět více o osudech jedné z dcer domorodého nigerijského krále v povídce Jadesoly Jamesové Líbánky na Seychelách, jejíž mladší sestra je hrdinkou knihy Princezna, kterou potřebuje, kterou si můžete přečíst tento měsíc.

Takovými společnými motivy všech šesti příběhů jsou ale vztahy dětí a rodičů – a prakticky vždy jsou to rodiče, již se v povídkách na svých dětech nějakým způsobem provinili. Další rovinu pak představuje motiv odpovědnosti za někoho. Taková odpovědnost může být sice krásná věc, když je jí ale moc, dokáže hrdinům pěkně svázat křídla. Přesvědčte se o tom ale sama!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Stolen Nights with the King

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2022

Překlad:

Kristýna Vítková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2022 by Sharon Kendrick

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9390-7 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9391-4 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9389-1 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Na pozadí zlatavé pláže zářil jasněji než samotné slunce. Vysoké tělo měl do bronzova opálené a odrazy slunečních paprsků v hustých vlasech budily zdání, že má nasazenou ohnivou korunu. Ale na rozdíl od všech ostatních nebyla Rosie jeho přítomností nijak oslněna. Nesnažila se upoutat pozornost. Naopak se většinou pokoušela splynout s pozadím a předstírat, že vůbec neexistuje, zatímco si přála být zpátky doma v Anglii.

Přelétla pohledem široký písečný pás. Všichni vypadali, jako by právě vyskočili ze stránek luxusního módního magazínu. Vždycky ji učili, aby se soustředila spíše na podobnosti než na rozdíly mezi lidmi, ale tady žádná podobnost nebyla. Nikdy to necítila tak silně, jako dnes. Byla jiná než všichni, kteří dováděli v jemném písku.

Nepocházela z královské rodiny.

Nepatřila ani mezi společenskou smetánku.

A rozhodně nebyla bohatá.

Pohrávala si s ramínkem černých plavek a dál sledovala dění na nejvyhlášenější pláži v Monterossu, kde shromáždění lidé vzdávali hold muži v jejich středu. Muži s hřívou rezavě zlatých vlasů, které v novinách často popisovali jako tmavě ohnivé. Vyzařovala z něj vyrovnanost a moc. Arogance a sebejistota. Každá žena se do něj zamilovala a každý muž se mu snažil podobat.

Corso.

Přesněji řečeno Corso Andrea da Vignola, princ a dědic pohádkového království Monterosso, plného kasin, nočních klubů a s proslulou červenou horou, která dala jeho zemi jméno.

Ženy v bikinách, připomínajících spíše zubní nitě, se smály na celé kolo, kdykoliv princ promluvil. Vypínaly dokonalá ňadra a vtahovaly už tak plochá břicha, jak se nenápadně přetahovaly o jeho zájem. Vypadají jako dobytek na tržišti, pomyslela si Rosie znechuceně a rychle zahnala myšlenku, že by na ně snad mohla žárlit. Jistěže nežárlila. Po určitou dobu života k němu cítila téměř blízkost, než zasáhl čas a okolnosti, ale dnes už si připadala, jako by ho vůbec neznala, tedy kromě jeho děsivé pověsti z tisku – nazývali ho playboy se srdcem z kamene. Rosii to přišlo poněkud kruté. To, že pětadvacetiletý muž neměl v tomto věku na kontě mnoho dlouhodobých vztahů, přece ještě nutně neznamenalo, že má srdce z kamene?

Svezla se zadkem v písku, protože všechna lehátka byla obsazená a Rosie se styděla požádat o další, a objala si pažemi kolena v naději, že její póza vzbudí sebedůvěru, kterou zdaleka necítila. Přemýšlela, jak dlouho tu bude muset ještě zůstat, a pod laciným kloboukem jí bylo stále větší a větší horko. Pravděpodobně do chvíle, než se Corso rozhodne odejít, protože hosté měli zakázáno opouštět akce dřív než princ.

Proč vlastně přišla?

Měla nechat minulost spát. Měla ji nechat odplout jako tichý proud do stojatých vod nejzazších zákoutí mysli.

Zírala do písku, který vypadal jako rozdrcené diamanty třpytící se ve slunci. Doufala snad, že v tomhle středomořském ráji, kde strávila tolik šťastných let, než po ní život mrštil sérií granátů, najde pocit klidu a sounáležitosti? Možná ano. Ale jako všechny sny se její naděje rozplynuly v okamžiku, kdy se střetly s realitou. Nebylo tu pro ni místo, ne doopravdy. Její představy byly jen iluze. Ačkoliv byl otec považován za jednoho z nejuznávanějších monterosských archeologů a princova oblíbeného mentora, pořád nebyl ničím víc než sluhou.

A ona byla sluhovou dcerou.

„Kladu si otázku, co tu děláš a proč se schováváš jako kočka v lese? Proč se nepřipojíš k mejdanu?“

Rosie polekaně vzhlédla k sytě zvučnému hlasu. Žádný výraznější ještě nikdy neslyšela. Spatřila před sebou Corsa a rychle se ohlédla přes rameno, ale nikdo za ní nestál.

„Ano, mluvím se tebou, Rosie.“

Hluboký tón podbarvilo pobavení, ale taky trochu netrpělivost a Rosie si uvědomila, že mezi těmi supermodelkami, světovými sportovkyněmi a dalšími přehnaně úspěšnými ženami musí vypadat divně. Měla poslechnout sestru, podle které byla blázen, když se chtěla objevit na jedné z nejzářivějších společenských akcí roku, a ještě se svým beznadějně nedostatečným šatníkem. Jenže Rosii do Monterossa táhlo jakési neodbytné a neviditelné lano. Snad proto, že v tomto krásném horském království prožila některé z nejšťastnějších životních chvil, nebo proto, že současná realita jejího života byla tak šedá, že se chtěla ztratit v minulosti?

Bianca měla samozřejmě pravdu, protože všechno vypadalo jinak a podivně, což spíš souviselo s tím, jak se Rosie cítila, než jak vypadala. Představovala si snad, že by mohla mít s princem nějaké zvláštní pouto jen proto, že míval rád matčin slaný koláč s kuřecím masem a naučil ji, jak si zavázat tkaničky? Protože pokud ano, tak to rozhodně hraničilo s šílenstvím.

Kdysi jako dítě by s ním možná bez zábran prohodila pár slov, ale teď se neodvažovala. Nedokázala přijít na jedinou věc, kterou by mohla říct. Rozpačitě si poposedla a uvědomovala si přitom své nedostatečně vyvinuté tělo, i jak neohrabaně musí vypadat ve srovnání s kráskami, které polehávaly na písku. Proto taky zůstávala sedět a odmítala se vystavit zkoumavému pohledu prince, který jí najednou připadal jako cizinec. Jak to, že muž, jehož kdysi považovala za staršího bratra – kdyby jejich životní pozice nebyly tak dramaticky odlišné – jí teď připadal tak vzdálený a odtažitý? Polkla a cítila, jak jí červenají tváře. Pokud tohle znamenalo dospívání, pak o to nestála.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Corso,“ vykoktala rozpačitě.

„Díky,“ odpověděl a královsky naklonil hlavu.

Tmavé obočí zůstalo tázavě pozvednuté a Rosie si s hrůzou uvědomila, že od ní možná čeká poklonu. Jako dítě se vždycky klaněla pouze králi a Corso, jak ho tehdy znala, by takovou formalitou pohrdal. S rudými tvářemi se vyškrábala na nohy a bolestně si uvědomovala kostnatá žebra a hubené nohy. Když poklesla v kolenou, přála si, aby ji ten horký písek pohltil.

„Omluv můj nedostatek protokolu,“ řekla a narovnala se. „Už si nejsem úplně jistá, co mám dělat.“ Zmateně na ni hleděl, jako by ho překvapilo, že někdo pronesl přesně to, co měl na mysli. A cosi v tom žhavém pohledu ji přimělo vyhrknout pravdu. „Je to divné, být zpátky.“

„Ano, to si dovedu představit.“ Odmlčel se. „Jak je to dlouho?“

„Šest let.“

„Šest let? Vážně?“

To byl povzdech? Jistě ne. Vzdychání si spojovala se sentimentem nebo nostalgií a nezlomný Corso nebyl muž, který by si něco z toho dopřával.

„Čas utíká jako voda,“ pokračoval zamračeně. „Kolik ti vlastně je? Šestnáct?“

Rosie zavrtěla hlavou. Vypadala mladší než na svůj věk, ale z nějakého hloupého důvodu ji ta otázka bolela. Určitě nečekala, že si bude pamatovat, kolik jí je! „Osmnáct,“ odpověděla. A jemu bylo dvacet pět. Jenže na rozdíl od ní vypadal jako dospělý, v prvním velkém rozpuku síly a energie, zatímco ona si proti němu připadala neohrabaná a naivní.

Jeho krásná tvář se ještě víc zachmuřila. „Tvůj otec mi chybí,“ pronesl zničehonic.

Rosie přikývla a sevřelo se jí srdce. „Všem nám chybí,“ řekla a myšlenka na otce, jehož zbožňovala, ji přiměla vzpomenout si na dobré způsoby. „Bylo od tebe velmi… velmi pozorné, že jsi mě pozval na svoji narozeninovou oslavu.“

„Napadlo mě, že by vás mohlo potěšit znovu se podívat na místa, které tolik miloval.“ Přimhouřené oči se mu náhle zaleskly a ztvrdly. „Ačkoliv mě překvapuje, že tvá matka a sestra nedorazily.“

Rosie se kousla do rtu. Jeho prohlášení bylo otázkou i výtkou, protože monterosský korunní princ zjevně nebyl zvyklý, aby lidé odmítali jeho pozvání. „Ehm, ne,“ řekla. „Obávám se, že nemohly přijet.“

Nemělo smysl mu vysvětlovat, že se matka po otcově smrti zhroutila a Bianca přísahala, že už se do Monterossa nikdy nevrátí. Vzpomněla jsi, co řekla, když Corsova zlatem zdobená pozvánka nečekaně propadla poštovní škvírou ve dveřích na podlahu.

„Kdo by si chtěl připomínat místo, kde jsme museli být vděční za každou zatracenou věc, kterou jsme dostali?“ vykřikla Bianca. „Které nám sebralo všechno, co pro nás bylo důležité?“

Rosie v hloubi duše s jejím názorem nesouhlasila, ale nepokoušela se jí ho vymluvit, protože starší sestra byla příliš tvrdohlavá. A navíc byla teď na univerzitě. Měla talent a velké ambice. Byla předurčena k větším a lepším věcem.

Na rozdíl od tebe, utahoval si z ní vnitřní hlas.

„Škoda,“ zamumlal Corso. „Myslel jsem, že by rády znovu viděly ostrov.“ Zvědavě zvedl pohled. „Těšíš se na večerní ples, Rosie?“

Ani ne, protože moje obyčejné šaty budou vyčnívat z davu a vedle ostatních žen budu vypadat jako naprostý hastroš.

„Jistě. Nemůžu se dočkat,“ odpověděla s nuceným úsměvem.

Corso potlačil podráždění, jelikož bylo zjevné, že lže. Zklamalo ho to, protože si vždycky myslel, že Rosie Forresterová je za každých okolností naprosto upřímná. Byla to jedna z věcí, kterou měl nejradši.

Když ji viděl naposledy, byla vysoká a neohrabaná, což se bohužel nezměnilo. Za ta léta u ní nedošlo k žádnému rozkvětu, jak se často ženám v dospívání stává. Pořád měla dlouhé a hubené nohy a chlapecky kostnatá kolena. Byla jedinou ženou na pláži, kterou nezdobily šperky, a pokud jste vzali v úvahu jednodílné plavky a nelichotivý slaměný klobouk, pak jste si jí určitě všimli ze špatných důvodů. Přesto se Corso na okamžik přistihl, že obdivuje vzepření se nebo neschopnost se přizpůsobit tématu dnešní oslavy. Na pozvánce bylo napsáno: Elegantní plážová party.

Uvažoval, jestli s pozváním neudělal chybu. Když její otec loni konečně zemřel, chtěl se s ní spojit a nabídnout její rodině větší útěchu než jen formální kondolenci. Ale nevěděl jak a přirozeně musel vzít v úvahu i ožehavou otázku královského protokolu. Vztah mezi ním a rodinou Forresterových byl vždycky příliš nejasný, než aby se dal zařadit do nějaké přesné kategorie, ale jeho otec se vyjádřil dost jasně, když ho Corso na tuto záležitost upozornil.

„Lionel Forrester je mrtvý,“ oznámil král s pohrdavým postojem, který uplatňoval vůči všem, včetně syna. Corso se jen letmo usmál. Zvláště ke svému synovi. „Ano, byl to největší archeolog, jakého kdy Monterosso poznalo, a dobrý učitel, ale naše spojení s jeho rodinou je nyní u konce. Palác zaplatil školné jeho dvěma dcerám a poskytl vdově štědrý příspěvek. Nic víc pro ně udělat nemůžeme, Corso. A ani bychom neměli.“

Jenže Corso s tím nesouhlasil. Ke králově nelibosti pozval Rosii, Bianku a jejich matku na narozeninový ples, protože si myslel, že pro ně bude obrovským zážitkem znovu navštívit tuto zemi a s radostí o tom pak budou vyprávět svým přátelům doma v Anglii. Vždyť kolik obyčejných lidí bylo pozváno do jednoho z nejhonosnějších paláců v Evropě, kde je bude bavit samotný korunní princ?

Představoval si vděčnost a uspokojivý pocit uzavření situace s Forresterovými. Rozhodně nečekal dvě okamžitá odmítnutí. A že jedinou účastnicí bude nevrle vypadající puberťačka, která se tváří, jako by ji tady mučili.

„Zkus alespoň vypadat, jako bys to myslela vážně, Rosie,“ poradil jí kysele. „Většina lidí by zabíjela, aby se mohla zúčastnit jednoho z mých plesů.“

„Doufejme, že ne. Nerada bych se stala v den tvých narozenin svědkem vraždy,“ odpověděla s náhlým zábleskem temperamentu. „A myslím, že tamhle se někdo snaží upoutat tvoji pozornost.“

Trochu netrpělivě otočil hlavu, protože ho nezajímala Rosiina lehkovážnost ani náhlá změna tématu, a sledoval její pohled až k jedné z nejkrásnějších žen, jaké kdy spatřil. K Tiffany Sacklerové s bezchybnou pletí a dlouhými tmavými vlasy, které jí spadaly ke štíhlému pasu. Musel se pousmát, jak se k nim brodila pískem a sluneční brýle měla provokativně posazené na špičce nosu.

Kromě velmi zřejmých fyzických předností si tato brunetka už od chvíle, kdy ji poznal, hrála na nedostupnou, což bylo dost vzácné, aby to vzbudilo jeho zájem, i když nikdy nepochyboval, že jde z její strany jen o hru. Corso byl s ženskými intrikami obeznámen. A přestože byla Tiffany díky svému povolání jednou z nejlépe placených světových supermodelek a neustále se objevovala v bulváru, její příjezd na Monterosso proběhl tak diskrétně, jak si jen mohl přát, a to jí přidalo další body k dobru. Její předpoklady stát se jeho potenciální milenkou byly bezchybné, takže si Corso kladl jen jedinou otázku.

Chce ji?

Ucítil náznak nerozhodnosti, ale nemilosrdně ho zahnal. Samozřejmě, že ji chce. V poslední době trávil příliš mnoho času státnickými záležitostmi, protože se připravoval na svůj případný nástup na trůn. Přemýšlel, jestli jeho chuť na ženy prostě nezevšedněla, tím víc, čím náruživěji byl pronásledován – jak tomu bylo po většinu jeho života. Přesto bylo dost smutné, když muž dovolil, aby práce nebo opatrnost potlačily jeho pověstné libido. A protože byl odhodlaný následovat otcova příkladu a užít si dlouhé a věrné manželství, pak jistě mělo smysl zasít divoký oves, než ten den nastane.

Pomalu a dlouze vydechl. Dnes večer, rozhodl se. Po plese bude ideální chvíle, aby si vzal Tiffany Sacklerovou do postele.

„Tiffany,“ zamumlal. „Rád tě vidím.“

„Měla bych… raději půjdu.“ Do myšlenek se mu vloudil Rosiin hlas a Corso si uvědomil, že na ni úplně zapomněl. Všiml si, že její tváře mají barvu východu slunce.

„Na shledanou, Vaše královská Výsosti,“ dodala a předvedla další neobratnou poklonu. Pak popadla ošklivou plážovou tašku a utekla dřív, než ji stačil zastavit nebo dát svolení k odchodu.

Zamračil se.

Člověk se stane opravdovým mužem jen tehdy, když dokáže uznat své chyby, a Corso teď viděl, že ji rozhodně neměl zvát. Hranice mezi nimi se rozostřily. Veselou dívku, kterou si pamatoval, nahradila rozpačitá a plachá žena, která už se v královských kruzích necítila dobře. Rosie Forresterová tady neměla co dělat – to bylo naprosto zřejmé. Podrážděně zatnul čelist, protože ji čekalo ještě několik hodin, než nastoupí do letadla zpátky do Anglie.

Čím dřív opustí Monterosso, tím lépe.

Rosie nezpomalila, dokud nedoběhla k palácovým zahradám a nenechala třpytivou pláž daleko za sebou. Vybírala si méně používané cesty, které tak dobře znala, a procházela mezi voňavým listovím směrem ke smetanovým zlatem zdobeným věžičkám královské rezidence. A teprve zase v bezpečí svého pokoje se roztřeseně nadechla úlevou.

A vzteky.

Zjistila, že se dívá do obrovského zrcadla, aniž by se skutečně viděla, protože její myšlenky ovládaly pouze jantarové oči, které zářily jako nejryzejší zlato.

Byl Corso vždycky tak nesnášenlivý? Nejdřív si ji s lehkou nedůvěrou prohlížel a pak se choval, jako by byla neviditelná, zatímco mu prakticky spadla čelist, když se objevila Tiffany Sacklerová s tím svým vychytralým výrazem. Jakmile se objevila, atmosféra se změnila a Rosie se cítila čím dál nepříjemněji. Nebo byla jen naivní? Co čekala? Že si bude princ raději povídat s ní, když je poblíž jedna z nejžádanějších žen planety a mává na něj dlouhými řasami?

Ale proč si musel ze všech žen vybrat právě Tiffany? Nebo za to mohl Rosiin nedostatek sebeúcty, který ji přiměl k podezřívavosti vůči americké modelce, jejíž oči připomínaly kousky ledu? Její apartmá se totiž nacházelo hned vedle, a protože kvůli silným stěnám nebyl v paláci dobrý signál, Tiffany se ráda potulovala v bikinách po terase, žvanila do telefonu a s hladovým výrazem si prohlížela nádhernou okolní scenérii. Corso by si jistě dokázal najít mnohem méně vtíravou přítelkyni, než je Tiffany.

Ale jeho vztah se jí netýkal a Rosie se přinutila soustředit na bledou tvář v zrcadle. Potřebovala si to srovnat v hlavě. Dnes večer se koná princův narozeninový ples a poté začne odtikávat čas do jejího odjezdu. Už jen pár hodin a vrátí se zpátky do Anglie, kde se rozhodne, co provede se svou budoucností.

Jenže ta byla děsivá. Věděla to lépe než kdokoliv jiný. Díkybohu, že nikdo neměl křišťálovou kouli, protože kdyby lidé věděli, co je čeká, nikdy by ráno nevstali z postele. Doufala, že se z matky zase postupně stane ta vřelá a milující žena, s níž vyrůstala, a nezůstane bledou a strašidelnou vdovou, která se nedokáže vyrovnat s manželovou smrtí.

Rosie se pokusila odpoutat od reality a začala procházet knihovnu, dokud nenašla knihu, kterou si pamatovala. Byly to záznamy o raném monterosském umění sepsané mužem, který ji s tímto tématem seznámil snad ještě dřív, než začala chodit. Mužem, který byl jejím hrdinou a oporou, na níž byly tři ženy Forresterové závislé – možná až příliš –, dokud jeho ducha i tělo nezničil podvodní oblouk, který se na něj nešťastně zřítil. Hustota vody způsobila, že nezemřel okamžitě, jako by se to stalo na souši. Místo toho ležel dlouhé čtyři roky v kómatu, než nakonec odešel, což dalo rodině čas zamyslet se nad tím, že k tomu, aby se vydal na nebezpečnou misi sám, hloupě vedlo Lionelovo nadšení. Pro všechny to znamenalo pomalé utrpení a teď po něm zbyla jen práce a dvě dcery.

Rosie se dlouho nedokázala přimět, aby se do této knihy podívala, ale známá slova ji uklidňovala a zároveň dojímala, protože v ní vyvolávala vzpomínky na otcův hlas a jeho přítomnost. Ztracená v příbězích o starověkých bitvách a korunách s diamanty, které zlatníci vyráběli pro princezny, zapomněla Rosie na čas, dokud nezaslechla z terasy Tiffanyin hlas. Šokovaně se podívala na hodinky a zjistila, že do začátku plesu zbývá pouhá hodina. Ani ji nenapadlo, že by se měla začít připravovat, a v žádném případě nesměla přijít pozdě.

Rychle ze sebe ve sprše smyla zbytky písku, ale na umytí a vysušení vlasů už nezbyl čas. Nevadí. Stočila je do komplikovaného uzlu na vršku hlavy a doufala, že to zakryje skutečnost, že z některých pramenů stále cítila opalovací krém. Nakonec vytáhla ze zdobně vyřezávané skříně šaty a srdce jí nervózně bušilo, když si je přetahovala přes hlavu.

Drž se jednoduchosti, poradila jí sestra. A vzhledem k tomu, že Bianca vypadala vždycky úžasně, Rosie ji poslechla. Měla podezření, že si tyhle šaty mohla dovolit jedině proto, že bílá látka by u většiny lidí odhalila každý gram tuku navíc, ale Rosie žádný neměla. Hedvábná róba dosahovala až na zem a zakrývala jí chodidla, což bylo jedině dobře, protože skryla červené lodičky na nízkém a širokém podpatku, které vlastně nikdy pořádně nevyužila, protože byla beznadějná tanečnice. Nejodvážnějším prvkem byl střih na jedno rameno, zatímco druhé zůstávalo plně odhalené. Jako jedinou ozdobu zvolila zlatý náhrdelník, repliku starověkého monterosského šperku, který jí půjčila matka. Ale zapínání bylo velmi drobné a Rosii se příliš třásly prsty, než aby ho dokázala zapnout…

Nemohla by požádat Tiffany, aby jí pomohla? Zapomenout na předsudky a třeba si s americkou supermodelkou před plesem přátelsky popovídat? Nebyla to snad věc, kterou ženy před večírky dělají? Možná by mohly jít na ples dokonce spolu, protože to by bylo mnohonásobně lepší, než kdyby musela do tanečního sálu vstoupit sama.

Téměř dívčí lodičky nevydávaly na mramorové podlaze skoro žádný zvuk, když se pomalu vynořila ze stínu paláce na terasu, ale pak před sebou spatřila Tiffany, jak zády k ní telefonuje. Rosie se chystala ustoupit a vrátit se, až domluví, když v tom zaslechla známé jméno.

„Ach, neměj obavy. Mám Corsa přesně tam, kde ho chci mít,“ zavrněla Tiffany do sluchátka.

Rosie byla naučená neposlouchat cizí hovory, protože z toho nikdy nevzešlo nic dobrého, ale v modelčině hlase zazníval mírně znepokojivý tón, kvůli němuž Rosie ztuhla.

Odejdi, opakovala si v duchu, ale stejně zůstala stát jako přibitá.

„Protože jsem ho nechala čekat, takže je teď celý žhavý a moje načasování nemohlo být dokonalejší,“ zašeptala Tiffany a pak se vítězně rozesmála. „Ale no tak. Víš naprosto přesně, co tím myslím. A pokud se všechno povede, budeš do konce roku pořádat oslavu k narození dítěte. Ano, ano…“

Zbytek jejích slov zanikl, když Rosie vklouzla zpátky do pokoje s vířícím uragánem myšlenek.

Nevěřícně přemítala o tom, co právě slyšela. Mohla Tiffany zamýšlet čin, který tak do telefonu vyzněl? Jako by plánovala chytit prince do pasti tím, že s ním otěhotní? Určitě by přece neudělala něco tak nehorázného a podlého?

Nebyla by však první ženou v dějinách, která by se k něčemu takovému snížila. Rosie mohla být naprosto nezkušená, ale tohle věděla. Tváře jí vzplály, jak se začala ošívat. Protože jestli se opravdu jedná o tohle, pak o tom nemohla jen tak mlčet, protože tím by to v podstatě schvalovala. Uvědomoval si Corso, co má Tiffany v plánu? Měl vůbec tušení, co by ho mohlo čekat?

Dobře totiž věděla, že korunní princ byl vždycky tradicionalista a nesmírně si zakládal na královském odkazu. Jistě, jeho sexuální výstřelky mohly v lidech vyvolat dojem, že je nenapravitelný proutník, ale byl to také muž, který se ožení pouze jednou a v pravý čas. A to se ženou podobně vznešeného královského původu. Rozhodně nebyl typem, který by si pořídil nemanželské dítě s obyčejnou ženou.

Rosie se pokoušela udržet ruce v klidu a pohrávala si s náhrdelníkem, dokud se jí ho konečně nepodařilo zapnout, a přála si, aby si mohla prostě zalézt do obrovské postele a spát, dokud nebude zítra čas odletět domů. Jenže nic takového neudělá. Nemůže.

Tak co tedy bude dělat?

Ztěžka polkla.

S Corsem se znali už dlouho – i když dnes nedokázal skrýt své opovržení ani skutečnost, že se nevyhnutelně odcizili. Ale tady šlo o víc než jen o její uraženou hrdost. Dlužila princi, jeho zemi i lidem pravdu. Musí mu to říct. Dřív, než bude pozdě.

Zaslechla první z osmi dunivých zazvonění, jak palácové hodiny začaly odbíjet.

Navzdory svému úmyslu přijde pozdě.

Poslední zadunění zrovna odeznělo, když Rosie s úmyslem promluvit si s monterosským korunním princem vrazila do sálu.

DRUHÁ KAPITOLA

Corso seděl pod třpytivými lustry ve společenském sále a snažil se potlačit zívnutí. Opulentní narozeninová hostina byla téměř u konce a jakmile si rozkrojí dort, bude se moci začít tančit. A podle jeho názoru to nebylo dost brzy. Proč kčertu souhlasil s nablýskanou oslavou svého čtvrtstoletí? Zapomněl snad, jak jsou tyhle akce nekonečně dlouhé a únavně předvídatelné? Přinutil se k vlídnému souhlasu a přikývl, když do sálu přivezli na vozíku obrovský dort a všichni začali zpívat.

Cítil žár plamenů svíček, když k němu to extravagantní dílo dorazilo, a s jediným mohutným výdechem se naklonil, aby je za všeobecného potlesku sfoukl. Se zjevným požitkem ochutnal sousto jahod s lahodným krémem a zapil ho douškem archivního šampaňského, ale hned poté talíř i sklenku odstrčil. Corsa napadlo, že si s každým rokem narozeniny užívá méně a méně.

Během hostiny seděl mezi dvěma vysoce postavenými ženami z okolních zemí – hraběnkou a vévodkyní –, ale pouze v rámci slušnosti. Jako ujištění pro otce, který nebyl přítomen, a pro dvořany, kteří se obávali, že nevěnuje náležitou pozornost své budoucnosti, a hlavně dědici trůnu. A dědice nebylo možné zplodit, dokud si nenajde královskou manželku, která by ho porodila.

Ale ty ženy ho nudily, jak tomu často bývalo. Corso nebyl oslněn vybranými způsoby, ani jejich šperky. A rozhodně ho nelákaly nesmělé zmínky o naditých pokladnách jednotlivých království. Pravděpodobně narážely na obří věna, která by mu mohla připadnout, kdyby některou z nich požádal o ruku, neboť v této části světa stále převládaly tradice. Věděl, že až přijde čas, vezme si ženu ze vznešeného rodu, a nevadilo mu to. Tak to prostě bylo a se svým osudem už se dávno smířil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na královském turné.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.