Jackie Ashendenová

Její jediná vzpoura

Překlad

Jana Austinová

Milá čtenářko,

vždycky mě baví, vyvolává to ve mně takový dobromyslný úsměv, když se autorky mých příběhů pouštějí do románové geografie. A vymýšlejí si nové státy – nejčastěji na ostrovech, nacházejících se na místech, kde ve skutečnosti jenom hučí moře. Vzpomínám si ale například i na autorku, která psala o Praze a o tom, jak bylo město v dávných dobách sužováno piráty, kteří připlouvali po řece.

Kdo ví, s čím si Prahu spletla…

Tentokrát Jackie Ashendenová umístila děj příběhu Její poslední vzpoura, což je poslední část tetralogie o těhotných princeznách (povídali jsme si o ní minulý měsíc), do království Santa Castelia, což je země obývaná „maličkým horským národem, vmáčknutým mezi Španělsko a Itálii“… No… ta země mezi Španělskem a Itálií se jmenuje Francie, a vůbec není malá!

Odpusťme ale Jackii! Je to totiž Novozélanďanka, která se zřejmě při plánování dalšího románu nepodívala pořádně na mapu. A ruku na srdce… co my víme takhle na první dobrou o geografii Nového Zélandu?

Více než co jiného ale podobné chyby dokumentují to, že mé příběhy jsou opravdu jenom pohádky, neodehrávající se v reálném světě (bohužel na ne každou z Vás čeká princ, maharadža, či prostý miliardář vlastnící ostrov v Karibiku 😔), a jako takové je třeba je brát. Dobro nakonec zvítězí a pravá láska je odměněna…

A doufám, že to bude (a to i v reálu) co nejvíce i v celém příštím roce, do něhož Vám přeji všechno nejlepší!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Pregnant by the Wrong Prince

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Překlad:

Jana Austinová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2021 by Jackie Ashenden

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9869-8 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9870-4 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9871-1 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

„Zastavte to. Hned.“

Hlas se ozval zezadu. Biskup pod jeho tíží překvapeně zmlkl.

Amalia De Vitaová právě kráčela k oltáři. Slova ji zastihla uprostřed uličky. Ztuhla a hlasitě se jí rozbušilo srdce.

Ví to.

Byl to jen mžik, ale stačil k tomu, aby ji to poznání téměř ochromilo. Ruka na paži jejího otce sebou prudce trhla a druhá málem sjela instinktivně na břicho. Naštěstí se Amalia včas upamatovala.

Ujišťovala samu sebe, že to nemůže vědět. Nikomu o tom neřekla, dokonce ani Matiasovi, svému snoubenci. Bylo to její tajemství a Amalia si dávala velký pozor, aby se neprořekla.

Matias stál před oltářem, vysoký, temný a elegantní v bezvadně ušitém ranním obleku. Mračil se, ale nejspíš nikoli na ni, nýbrž na majitele onoho hlubokého hlasu.

Lia se však neotočila. Věděla, kdo to je.

Do nitra se jí vkradl strach.

Měla jsi mu to říct.

V katedrále bylo úplné ticho. Nacházelo se v ní několik set lidí a všichni se upřeně dívali ke zdobeným dubovým dveřím.

„Tahle svatba se ruší,“ oznámil nekompromisně hlas. Bylo zjevné, že není zvyklý na odpor. „Tu ženu, pokud smím prosit. De Vitaovou.“

Liin otec, nejdůvěrnější rádce předchozího krále, se prudce otočil. Tělo měl ztuhlé údivem. „Vaše Excelence?“

„Rafaeli?“ vyhrkl ve stejnou dobu Matias a poodstoupil kousek od oltáře. „Co to má znamenat?“

Žádná odpověď nepřišla.

Za Amalií se ozvaly kroky a kdosi ji jemně, avšak pevně uchopil za paži. Královská stráž.

Ne.

Lia se zachvěla a automaticky se jí vytrhla. Srdce jí tlouklo tak, jako by jí každým okamžikem mělo vyskočit z hrudi.

Její otec si ji nechápavě prohlížel. Ve tváři se mu odrážel šok a Amalia se mu vůbec nedivila. Byla přece pečlivě vybranou nevěstou Matiase Alighieriho, dědice trůnu Santa Castelie. Proč by ji měla odvádět stráž?

„Lio?“ Otec pohlédl se zmatkem v modrých očích nejprve na stráž, pak na ni.

Měl právo být zmatený. Jenomže Amalia mu nedokázala říct pravdu. Neunesla by jeho zklamání.

Stejně to zjistí.

Ano, to byla pravda.

Lia mlčela. Tvář měla zakrytou jemným závojem a nehýbala se. Cítila, že i v ní roste napětí.

Doufala, že když na sobě nedá nic znát, on třeba odejde.

Matias, s hezkým obličejem zrůzněným zlostí, se odlepil z místa a blížil se k ní. Jeho svědci stáli stále u oltáře, rozčileně si mezi sebou mručeli a biskup se tvářil navýsost pohoršeně.

Šepotání, zesílené vynikající akustikou katedrály, šumělo mezi aristokratickými hosty Santa Castelie jako nepokojný vítr.

Schylovalo se ke skandálu. Přítomní by z něj jistě měli druhé Vánoce.

Pak šepot náhle ztichl a rozhostilo se opět hrobové ticho.

Teď se katedrálou rozléhaly sebejisté kroky. Nikam nespěchaly, jako by ten, kdo k Amalii kráčel, měl k dispozici veškerý čas světa. Jako by mu nezáleželo na tom, že pozornost celého národa je upřená na něj – na narušitele svatby století.

Jenže jemu to bylo ukradené.

Princem a následníkem trůnu byl sice Matias, avšak byl to jeho nevlastní bratr, kdo ve skutečnosti vládl.

Rafael Navarro, španělský bastard. Princ regent Santa Castelie.

Hlavně se neohlížej. Nedívej se na něj.

Lia se toho stejně neodvážila. I kdyby chtěla, nedokázala by to. Protože jakmile by to udělala a Rafael by pohlédl do jejích oči, všechno by mu bylo hned jasné.

Nikdy před ním nic neutajila.

Zklamaný nebude jen tvůj otec.

Znovu se otřásla strachy a naprázdno polkla. Hlavně na sobě nenechat nic znát.

Byla korunní princeznou Santa Castelie, což byl titul, který získala poté, co se zasnoubila s Matiasem.

Byla bez poskvrnky. Uměla se slušně chovat. Nikdy neprovedla nic špatného, natož neřestného. Její pověst neprovázel žádný skandál. Dokázala se výborně ovládat. Nepěstovala žádné nevhodné city.

Byla nedotknutelná.

Kroky se zastavily přímo za ní.

Lia se stále nemohla přinutit k tomu, aby se obrátila. Soustředila se místo toho na rozetu nad oltářem, vyplněnou modrými, červenými a zelenými vitrážemi.

„Modlíš se k bohu, Lio?“ zeptal se hlas, znějící jako noc plná nebezpečných zvuků a stínů, které ji hodlaly roztrhat na kusy. „To bych nedělal. Nejspíš tě stejně neposlouchá.“

Lia mlčela. Srdce jí nepřestávalo tlouct.

„Vaše Excelence,“ opakoval Gian.

„Ticho,“ přikázal mu Rafael přísně.

Liin otec věděl, kdy má být zticha, a už se neodvážil vydat ani hlásku.

Lie se svíralo srdce. Pořád však neměla odvahu se otočit. Kdyby vedle ní alespoň nestál otec!

„Aha,“ pokračoval Rafael. „Takže takhle to tedy bude?“

Kroky ji pomalu obešly a Liu popadla touha otočit se opačným směrem, aby se na něj nemusela podívat. Kéž by mu nikdy nemusela pohlédnout do očí, aby v nich nemohl spatřit všechna její tajemství i stud. Toužila se otáčet kolem své osy jako tančící panenka na klíček v láhvi s koňakem.

Věděl všechno, to bylo jasné. Jinak by sem nepřišel, aby přerušil svatbu, která se plánovala celé roky.

Rafael Navarro nenáviděl scény i skandály, ale i on měl svou hranici. A tu teď překročil kvůli Lie.

Co jsi čekala? Že to před ním zatajíš?

Ano, přesně to Lia čekala. Jak byla naivní!

Vnímala, jak se k ní zprava blíží. Brzy bude stát přímo před ní a všechno na ní pozná.

Ještě jí zbývala poslední naděje. Možná se tu Rafael objevil z jiného důvodu, který s ní nemá vůbec nic společného.

Klidně si to říkej dál…

Amalia se sebrala, sevřela kytici a zvedla bradu. Byla vděčná za to, že jí závoj poskytuje alespoň částečnou ochranu.

Rafael se před ní zastavil a zastoupil jí výhled na oltář i Matiase. Lia teď měla před očima jen šířku jeho hrudníku.

Znovu naprázdno polkla a snažila se, aby se nezačala chvět.

Zapomněla, jak je vysoký a mohutný. Jak… neústupný. Byl stvořený z nerozbitných materiálů – z žuly, oceli a železa. Muž, který byl schopný ustát silný šok nebo jakoukoli pohromu. Lia byla ještě teenagerka, když se ujal regentství, a každý se ho bál.

Byl výkonným ředitelem obchodní společnosti, jejíž majetek se odhadoval na mnoho miliard dolarů, avšak nikdo by to do něj neřekl. Vypadal spíš jako generál nebo válečník. Vůdce armád. Temný, obávaný, nebezpečný. Palácová stráž vedle něj vyhlížela jako neškodní vojáčci.

Ve skutečnosti však takový není.

To promluvilo Liino hloupoučké srdce. Srdce, které fascinoval mnohem více starší bratr muže, za něhož se měla vdát. Srdce, které mělo málo co do činění s osobou milé a výtečně vychované dcery Giana a Violetty De Vitaových, která byla vedená k tomu, aby se jednoho dne stala královnou. Srdce, které bylo nebezpečné, vášnivé a vzpurné…

A především pořádně hloupé.

Lia upírala zrak na široký hrudník, přes nějž se napínala látka obleku v holubí šedi.

V jejím nitru se cosi bezbranně zatřepetalo.

Odmítala zvednout zrak, jenže věděla, že kdyby to neudělala, bylo by jasné, že něco skrývá, a Rafael by to hned pochopil. Stejně už dobře znal vášnivou a nebezpečnou stránku její povahy, tak co? Neměla co ztratit.

Jsi zbabělá.

Ano, to taky. Ale dnes ne.

Lia se nadechla a zvedla hlavu.

Její oči pod závojem se setkaly s jeho a dech v hrdle se jí zadrhl.

Nebyl hezký, ale to vůbec nebylo podstatné. Černé vlasy měl ostříhané na ježka a jeho tvář vykazovala ostré rysy, avšak celek působil velmi podmanivě, i když trochu snad také hrozivě.

Regent Santa Castelie měl charizma a vyzařoval přirozenou autoritu. Lidé ho poslouchali, aniž by je k tomu musel nutit.

Nebyla to však jeho tvář, která Liu vyděsila.

Pod skoseným obočím se na ni upíraly hluboko posazené oči ledově šedé bravy. Jako stříbro. Jako hrana meče či skalpelu, ostrá a připravená říznout tak, aby tekla krev.

Úžasně krásné oči.

Oči, které byly schopné zřít pravdu.

Lia měla pocit, že nemůže dýchat.

Rafael uchopil okraje závoje a zvedl ho. Mezi jeho pohledem a jejím už nebylo nic.

Nebylo kam utéct.

Nebylo kde se schovat.

Výraz jeho tváře byl nečitelný, zato ty oči… plály jako roztavená měď.

„Snad sis nemyslela, že ti to projde?“ řekl tiše. Kupodivu to však znělo hrozivěji, než kdyby ta slova zakřičel. „Nenapadlo tě, že na to přijdu?“

Lia nedokázala zareagovat, ani kdyby na tom závisel její život. V uších jí hučelo. Chyběl jí kyslík, jako by ho kdosi z katedrály vysál.

Vnímala jen temnotu a chlad, k tomu neúprosný pohled stříbrných očí, zařezávajících se do jejích.

„Rafaeli,“ ozval se Matias zpoza bratrových širokých ramen. Evidentně netušil, jak Rafael zuří. „Co se děje? Měl jsi tu být už přede dvěma hodinami.“

Rafael se neotočil. Vůbec bratra nebral na vědomí. Upřeně se díval na Liu, jako by ji chtěl rozdrtit pohledem.

„Půjdeš se mnou,“ poručil jí. „A nebudeš přitom odporovat.“

Lia naprázdno polkla. Konečně našla hlas. „Ale já…“

Rafael se k ní mírně naklonil a s ústy u jejího ucha znovu hrozivě zašeptal: „Pokud ovšem nechceš, aby se všichni obyvatelé Santa Castelie dozvěděli, že to dítě, které čekáš, není bratrovo.“

Jeho hluboký hlas rozvibroval Liino nitro. Málem upustila kytici bílých růží. Nejdřív zrudla, pak smrtelně zbledla.

Vážně sis myslela, že se ti to tajemství podaří udržet?

Minimálně do doby po svatbě. Pak se s tím Lia hodlala svěřit Matiasovi, který by to jistě pochopil. Nebrali se z lásky. Sňatek byl domluvený mezi králem Carlosem a jejím otcem ještě v dobách, kdy byli s Matiasem děti.

Snad se mu s tím měla svěřit dřív.

Teď už bylo pozdě.

Lie se točila hlava. Mozek se snažil pochopit, jak se to Rafael mohl dozvědět. Že by něco řekla italská lékařka, k níž jela přes hranici na prohlídku?

V katedrále stoupal šepot. Lidé začínali být neklidní. Chtěli vědět, co se děje. Proč Rafael tak náhle odvolal svatbu? A proč mluví s nevěstou? Co by to mohlo být? Jaký skandál!

Musíš s ním jít. Nemáš na výběr. O ostudu přece nestojíš.

Vnímala otcův zmatek. Bylo jasné, že by taky rád věděl, o co jde. Co si asi bude myslet, až se do dozví? A co teprve matka? Co řeknou, až poznají, jak je oba zklamala?

Liu pálily tváře studem. Chtělo se jí brečet, ale nějak našla sílu zadržet slzy. Dál se dívala do strašlivých šedivých očí.

Popře to. Poví mu, že se mýlí. Bude vyžadovat test, ať to Rafael dokáže…

„Ne,“ ozvalo se ostře. „Žádné popírání nebude. Nikam neutečeš. Nemáš kam. Přede mnou se neschováš, princesa.“ Rafael se ledově usmál. Lia měla pocit, že jí srdce sevřela chladná pěst. „Přede mnou není možné uniknout.“

Rafael Navarro sám sebe nepovažoval za laskavého člověka. Nikdy. Dobro neměl v povaze. Zato to skvěle dovedl s penězi. Měl také dokonalý smysl pro detail a železnou vůli, s níž vládl maličkému horskému národu, vmáčknutému mezi Španělsko a Itálii.

Měl rád, když šlo všechno po jeho.

Byl také mužem, který nesnášel překvapení či náhlé změny. Nenáviděl, když musel měnit plány, a právě teď se dusil vzteky, ačkoliv vztek neměl taky rád. Teď se však jednalo o logickou reakci na to, co se přede dvěma hodinami dozvěděl.

Dvě hodiny plné šoku a překvapení, a to jen kvůli ženě, která tu stála před ním.

Drobná něžná žena, oblečená do svatebních šatů, jejichž cenu velmi dobře znal až do posledního eura. Byly vyhotovené z toho nejjemnějšího bílého hedvábí, ručně vyšívané stříbrnou nití a pošité droboučkými krystalky. Znal i cenu vyšívaného pavučinkového závoje s diamantovou čelenkou, rodinného rubínu na prstě i ručně šitých stříbrných střevíčků na nohou.

Znal cenu celé svatby i cenu za její zrušení.

A všechno to byla její chyba.

Byla to ona, kdo mu doposud tak skvěle zorganizovaný život převrátil naruby. Měl to vědět hned a držet se od ní dál.

Neudělal to však, a teď za to zaplatí.

Takže to nakonec není tak úplně její chyba.

Rafael tu prchavou myšlenku ignoroval. Nehodila se mu do krámu. Místo toho s uspokojením sledoval, jak se Lie v hlubokých modrých očích usadil strach.

Bylo správné, že se bála. Čekalo ji zúčtování, a to teď hned.

Tvář měla bílou. Nezdravě šedivý nádech nebyl schopný zamaskovat ani zručně nanesený mejkap.

Přesto byla stále krásná. Její obličej se vyznačoval jemným černým obočím, hustými černými řasami a rty, které měly ten nejhezčí růžový odstín. Dominovala mu drobná špičatá brada, která napovídala, že její majitelka dovede být pěkně paličatá. To Rafael poznal z vlastní zkušenosti.

Nebyla to hodná, tichá a slušně vychovaná dívka, jak se o ní říkalo. Rafael to pochopil jednoho pozdního večera, kdy ji přistihl, jak si v otcově pracovně přihýbá whisky a kouří jeho doutník.

Už tehdy to měl říct Gianovi, ale neudělal to.

Matias měl za půl roku nastoupit na trůn a Amalia De Vitaová byla celý život vedená k tomu, aby se z ní stala ta nejlepší královna. V celé Santa Castelii pro tento účel nebyla žena, která by se k tomu hodila líp. Rodina De Vitaových měla starobylou rodovou linii. Očekávalo se, že ozdraví trůn, jehož pověst byla značně poškozená skutky Rafaelova otce krále Carlose. Rafael s tím souhlasil. Také podle něj se k úloze bratrovy manželky žádná žena nehodila líp.

Tento sňatek měl být jeho posledním darem zemi, která mu nikdy nepřirostla k srdci.

Méně charakterní muž by této příležitosti využil, aby ukázal národu, který ho prosil, ať po otcově smrti převezme vládu, co je to vděk. Jenže Rafael nebyl nízký člověk. Nikdy se nemstil.

Ačkoliv…

Pohlédl do Amaliiných hlubokých modrých očí a znovu ho zachvátila zlost.

Ano, měla strach, ale její drobná brada byla bojovně vytrčená vpřed. „Není zapotřebí dělat scény, Vaše Excelence,“ pronesla hlubokým modulovaným hlasem, o němž Rafael věděl, že jí ve skutečnosti nepatří. „Pokud chcete, abych šla s vámi, půjdu dobrovolně. Nechci být z vlastní svatby odvlečená palácovou stráží.“

Tvář Giana De Vity vyhlížela jako maska, vyjadřující dokonalý zmatek. Bylo jasné, že mu Lia vůbec nic neřekla, což bylo nakonec nejspíš jen dobře. Její otec Rafaela nikdy nemusel, i když to byl právě on, kdo ho prosil, ať vládne za Matiase, než dospěje. Rafael věděl, že tato událost ke zlepšení vztahů s Liiným otcem rozhodně nepřispěje.

Co se dá dělat.

Neměl co ztratit. Svatba byla beztoho v troskách. Šest let se snažil, aby v Santa Castelii udržel mír, aby obyvatelům nahradil desetiletí plná skandálů a rozmařilosti, která charakterizovala vládu jeho otce.

Chtěl se stát příkladem skromnosti, omezování výdajů a slušnosti.

A jeho úsilí skončilo takto.

Ne, skutečně neměl co ztratit. Koruna nikdy nebyla jeho a nikdy ani být neměla. Teď způsobil skandál, který by se mu ještě před týdnem z celé duše ošklivil.

Nyní bylo všechno jinak.

Dívka, o níž byli všichni přesvědčení, jak je čistá a nevinná, ve skutečnosti ukrývala tajemství.

Před ním se však neutajilo nic.

Porušil přísahu a udělal to velkolepým způsobem. Stálo to za to. Možná by v tom mohl pokračovat.

„V tom případě,“ řekl, „mám jiný návrh. Pokud odsud nechceš být odvlečená stráží, udělám to za ni já.“ Než se stačil kdokoliv vzpamatovat, Rafael Liu zvedl, přehodil si ji přes rameno a pochodoval s ní uličkou ke dveřím. Závoj se za nimi poslušně táhl celou cestu až k vozu. Katedrála šuměla vzrušením, ale nic z toho Rafael už neviděl.

U chodníku na něj stále čekala limuzína, která ho dopravila na místo. U ní stál řidič s otevřenými dveřmi.

Anton byl zvyklý na leccos, vůbec nevypadal překvapeně. Chladnokrevně počkal, až jeho pán uloží nevěstu na sedačku a sám nasedne. Pak za oběma zabouchl dveře.

Když se vůz rozjel, Rafael si umiňoval, že musí svému spolehlivému řidiči při nejbližší příležitosti zvýšit plat.

Lia seděla naproti němu v bělostném tylu. Diamantovou čelenku měla spadlou přes ucho, závoj zmuchlaný.

Už nebyla bledá a strach také neměla.

Tváře jí planuly zlostí a v modrých očích jí hořel vztek.

Dios, i tak byla krásná. Možná dokonce víc.

Mlčky zvedla kytici a mrskla ji po Rafaelovi.

Rafael ji zachytil dřív, než ho udeřila do obličeje. Bílé okvětní plátky růží mu zasypaly ranní oblek. Kdyby někdo nahlédl okénkem do limuzíny, nejspíš by si myslel, že spolu nevěsta s ženichem hrají nějakou zábavnou hru.

Jenže to nebyla pravda.

Rafael položil kytici opatrně na sedačku vedle sebe. „Co jsi to říkala o scénách?“

„Jak se opovažuješ!“ vyprskla Lia jasným, o poznání méně modulovaným hlasem. Sršela zuřivostí. „Před celým národem! Před Matiasem a otcem! Jak ses mě vůbec opovážil dotknout!“

Rafael mlčel. Soudil, že někdy je to lepší. Klidně obíral oblek od okvětních plátků a vytvářel z nich na sedačce vedle kytice ozdobný obrazec. Čekal, až se Lia vyzuří. Věděl, že jí brzy dojde pára.

Pak zvedl hlavu a pohlédl jí do rozčilených modrých očí. „Už jsi skončila?“ otázal se nevzrušeně.

„Ne!“

Rafael její odpověď ignoroval. „Dobrá, takže si můžeme promluvit.“

„Promluvit? O čem?“

„O tom, že jsi těhotná,“ odtušil. „O tom, že to celé měsíce tajíš. A především o tom, že to tajíš přede mnou.“

„Před tebou?“ zvedla Lia bradu. „A co? Proč bych to neměla tajit právě před tebou?“

Rafael ji provrtával přísným pohledem. Samozřejmě, pokoušela se zapírat.

„Proč?“ opáčil chladně. „Protože to dítě je moje, Lio. Tak proto.“

DRUHÁ KAPITOLA

Lia mlčky seděla, ani se nehýbala. V nitru se třásla zlostí a strachem. Strachem, který ji zachvátil vprostřed katedrály v momentě, kdy si ji Rafael přehodil přes rameno jako pytel a nesl pryč – před Matiasem, otcem, biskupem a veškerou aristokracií Santa Castelie, nevyjímaje diváky u televizních obrazovek, kteří její sňatek sledovali živě ve svých obydlích.

Doléhaly na ni obavy z toho, co s ní teď udělá. Tři měsíce mu tajila, že čeká jeho dítě, ale co jí nakonec taky zbývalo jiného? Copak mohla říct pravdu?

Udělala hroznou, příšernou chybu, za kterou teď měla zaplatit. A mohla si za všechno sama. Instinkt jí velel, aby mu zalhala, že byla přesvědčená, že to dítě není jeho. Věděla však, že to neudělá. Nedokázala by to.

Rafael ji příliš dobře znal.

Stálo ji to hodně úsilí, aby vztek i strach potlačila, ale nakonec se jí to podařilo. Byla v tom dlouhá léta cvičená. Nesměla dávat najevo emoce, a to za žádných okolností. Uvědomovala si, že udělala chybu, když po Rafaelovi hodila kytici, ale nevyčítala si to. Stalo se, zato teď si už musí dávat pozor. Umiňovala si, že od nynějška nad sebou už nesmí ztratit kontrolu.

Na břiše doposud cítila otisk jeho svalnatého ramene a žár jeho těla, který pronikal všemi vrstvami jejích svatebních šatů. Mimoděk si přitom vybavila noc před třemi měsíci, kdy mezi nimi nebylo nic než rozpálená kůže a žhavá, bolestná touha…

Zakázala si na to vzpomínat. Možná někdy později, avšak rozhodně nikoli teď, když na sobě cítila jeho stříbřitě ledový pohled, v jehož hloubkách dýmala zlost.

„Cože?“ zeptal se nevzrušeně stylem, který tak nenáviděla. „Zase to nepopřeš? Možná mi chceš říct, že jsi neměla tušení, že jsem v té posteli s tebou byl já… Třeba sis myslela, že je to někdo úplně cizí, protože ten poslední, s kým bys chtěla spát, jsem já. No tak, princesa, svěř se mi. Jsem jedno velké ucho.“

Lia ze sebe nebyla schopná dostat ani slovo. Hlasivky jí odmítly poslušnost. Nejraději by otevřela okno a pustila do vozu zimní vzduch. Zdálo se jí, že nemůže dýchat, že se snad udusí. Rafael na ni chladně zíral pronikavým pohledem, který viděl až do jejího nitra. Vždycky to tak dělal.

„Mám test otcovství,“ pokračoval, když nic neříkala. „Kdybys ho třeba chtěla vidět.“

„Proč?“ zakrákala Lia. Měla zlost, že si potřeboval ověřit, že dítě je skutečně jeho. I když mu o něm nic neřekla a i když se celou dobu chovala, jako by spolu nikdy nic neměli. Nemohla jinak. Nebyla jiná možnost. Copak mu to nebylo jasné?

Rafael se ani nepohnul. Šedé oči se mu hrozivě zatřpytily. „Protože jsem nevěděl, jestli je to dítě moje. Kdoví, koho jiného ještě v noci navštěvuješ.“

Lia byla vychovaná tak, aby si v každé situaci zachovala chladnou hlavu. Vždycky se měla chovat jako dáma a být zdvořilá. Teď se však její vzorná sebekontrola, k níž byla celý život vedená, roztříštila jako jemné sklo.

Všechny obavy a utrpení, které v sobě celé tři měsíce dusila, veškerá agonie a zlost se v ní náhle vzedmuly v jediné dusící vlně. Chtělo se jí plakat, jenže pláč nikdy nic nevyřešil. A vztek neměla na něj, nýbrž na sebe.

Měla mu povědět hned, že s ním čeká dítě, ukázat mu těhotenský test, který vyšel pozitivní. Měla sebrat odvahu a konfrontovat ho, vypořádat se s následky neuváženého činu. Chyby dělá každý…

Anebo v sobě měla tehdy potlačit zlost a nechodit v nočním tichu paláce do ložnice, o níž byla přesvědčená, že patří Matiasovi.

Jenže nic z toho neudělala…

Lia nemohla spát. Celé hodiny zírala s bolavým srdcem z okna ložnice. Před několika týdny Rafael přestal chodit na pravidelné schůzky do otcovy pracovny a jí se šíleně stýskalo. Chyběl jí. Postrádala ho, jako by jí chyběla nějaká důležitá část jejího těla.

Vyhýbal se jí a Lia nechápala proč. Bolelo to.

Za ní ležely rozprostřené na posteli tmavomodré večerní šaty, které si měla příštího večera obléct na ples, na němž se mělo oficiálně oznámit její zasnoubení s Matiasem.

Nemohla se na ně ani podívat. Pokaždé, když to udělala, bylo jí nanic. Jako by před sebou spatřila svou jasně nalinkovanou budoucnost. Spočívala v úloze manželky muže, který ji nemiloval a kterého nemilovala ani ona. Měla se stát ctnostnou královnou Santa Castelie.

Taková budoucnost jí připadala jako klec, jejíž mříže se kolem ní zvolna svírají.

Bylo to kvůli němu. To on za to mohl. Byl důvodem, proč si teď takovou budoucnost nedovedla představit. Neměla tušení, jak to změnit, co s tím udělat. Jako by to bylo možné.

Byla korunní princeznou. Matiasovi byla zaslíbená už od dětství a tím byla zpečetěna její úloha. Otec neustále tvrdil, že po výstřednostech krále Carlose si Santa Castelia zaslouží vládu pevné a stabilní ruky. Pevnost měl zaručit Matias, stabilitu ona.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Její jediná vzpoura.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.