Silver Jamesová

Dvojité pokušení

Překlad

Petr Kovács

Milá čtenářko,

mé březnové tituly spojuje jedno téma: hrdinové jsou od počátku přesvědčeni, že dostali příležitost ke krátkodobému flirtu, k dočasnému milostnému dobrodružství, které v dohledné době vyšumí a skončí. Ovšem osud je hráč, který má mnohá esa v rukávu, a tudíž dokáže pořádně překvapit. Tak třeba hrdina příběhu Jedno malé tajemství zjistí, že se mu z takového letního flirtu narodil syn… V povídce Dvojité pokušení hrdina zaboduje ještě více, protože jeho krásná milenka dokonce čeká dvojčata! No a kdo by se divil půvabné a chytré galeristce, že nevěří v budoucnost vztahu s hollywoodskou celebritou? Ale navzdory hrdinčině skepsi nakonec romance Stalo se v Miami vypráví o naplnění snu dvou mladých lidí…

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Twice the Temptation;

První vydání:

Harlequin Books, 2021

Překlad:

Petr Kovács

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2021 by Silver James

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9023-4 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9024-1 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9025-8 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Cooper Tate byl sám se sebou navýsost spokojený. Ačkoli stál jako provozní ředitel miliardové těžařské společnosti téměř na vrcholu její hierarchie, spíš než v obleku a v luxusní kanceláři byste ho zastihli v džínách a tričku přímo v terénu, jak pracuje bok po boku s osádkami svých vrtných věží. Pozlátko světa obchodních jednání přenechal Cordu Barronovi, generálnímu řediteli, a sám se soustředil na to, co ho na práci bavilo ze všeho nejvíc: vlastní těžební operace firmy. V tom se mu nikdo nevyrovnal a Cooper si toho byl dokonale vědom. Byl muž na svém místě a byl si jistý, že naprosto právem.

Nyní, když kolem svištěl hurikán kategorie čtyři, o tom začínal pochybovat. Jako někdo, kdo vyrostl v Oklahomě, byl na pořádný vítr honící se prérií samozřejmě zvyklý, ale tohle už bylo trochu moc.

Jeho mohutný pick-up si jen s obtížemi razil cestu vpřed v prudkých poryvech vichru a stěrače neměly šanci stírat nepřetržité provazce vody, které dopadaly na přední sklo. Vůz se celý třásl a Cooper si nebyl jistý, jestli ho dokáže udržet na silnici. Ještě tři kilometry. Poslední tři nekonečné kilometry a dorazí do terénní kanceláře, kde by snad mohl být v bezpečí. Alespoň doufal.

Cesta mu připadala jako věčnost, i když ve skutečnosti mu zabrala necelých dvacet minut. Zastavil na parkovišti. Budova byla jediná, která i při výpadku proudu svítila, což znamenalo, že nouzový generátor spustil tak, jak měl. Cooper nechal po sérii několika silných hurikánů přestavět všechny terénní kanceláře po celé délce pobřeží Mexického zálivu tak, aby vydržely i hurikány kategorie pět. Všechny byly vybaveny záložními generátory poháněnými zemním plynem z vlastní těžby. Nepodařilo se mu přesvědčit posádku stanice, aby zůstala a pomohla mu s jejím zajištěním, protože všichni pospíchali domů, aby před zuřícím hurikánem ochránili své rodiny a majetky.

Vyskočil z vozu a rychle oběhl budovu. Všechny bezpečnostní žaluzie byly spuštěné, střecha držela. Zdálo se, že je v bezpečí a že tu může v klidu vydržet než se Lolita, jak se hurikán jmenoval, rozhodne přesunout dál do jižního Texasu. Bouře opravdu nemiloval již od doby, kdy ho jako chlapce přepadlo tornádo. Rychle děsivou vzpomínku zaplašil a rozhlížel se po interiéru stanice. Lednice tiše vrněla a na lince v kuchyňce byl připravený překapávač. Postavil na kávu a pustil si velkou televizi zavěšenou na zdi. Všechny místní stanice vysílaly nonstop zpravodajství, jehož jediným tématem byla zuřící bouře. Chvíli přemýšlel, že by si mohl pustit DVD nebo se podívat na to, co dávají na kabelovce, ale pak ho upoutalo, když se jeden z reportérů zaměřil na Beaumont.

„Hladina vody začíná stoupat –“ Vichr utrhl reportérovi slova od úst. „Dá se očekávat, že bude nutné zachránit stovky lidí –“ Obraz zamrzl, a pak se na obrazovce rozpadl na kostičky. „Ztratili jsme obrazové spojení,“ pokračoval hlas moderátora ve studiu.

Stovky lidí k evakuaci? To bude záležet na mnoha faktorech. Vydrží protipovodňové hráze? Budou se lidé ochotní nechat evakuovat? Lolita se stočila prudce doprava a místo na Houston nyní mířila přímo na Beaumont. Houston byl na evakuaci připravený, Beaumont nejspíš nikoli. Většina lidí se zřejmě opevnila ve svých domech a jen někteří zamířili do schválených krytů. Jistě bude i hodně takových, kteří se pokusili z města uniknout, ale uvízli v nevyhnutelných zácpách. Z města vedla prakticky jediná dálnice. Do Beaumontu navíc dorazilo mnoho uprchlíků z Houstonu, kteří si mysleli, že zde budou v bezpečí.

Vítr venku děsivě skučel a Cooper si stále dokola připomínal, že tohle není tornádo. Začal přecházet sem a tam po místnosti a neustále přepínal z jednoho kanálu na druhý ve snaze najít alespoň nějakou uklidňující zprávu. Žádná však nepřicházela. Na jednom ze stolů zachraptěla vysílačka napojená na meteorologickou stanici. Počítačový hlas všechny v dosahu vyzýval, aby si nalezli co nejbezpečnější úkryt. Hurikán nejspíš zvedne hladiny vod okolních jezer a zátok na pětisetleté úrovně. K pobřeží mexického zálivu to sice bylo dobrých třicet kilometrů, ale krajina kolem byla plná jezer a slepých ramen.

Na plechovou střechu bubnoval déšť, vítr mu připadal již zcela ohlušující. Sevřel hrnek s kávou pevně v dlaních a doufal, že mu kofein trochu zklidní zjitřené nervy. „Nebojím se,“ opakoval si. „Jsem jen opatrný. A to je rozdíl.“ Až na to, že jeho bratři si z něj kvůli jeho obavám dělali legraci. To je ale jejich problém, ne? Oni tam venku tenkrát nebyli. Je tornádo nepřepadlo a nepřinutilo, aby se krčili ve sklepě opuštěné chaty. Nezažili, jaké to je, když se propadne strop sklepa a nepřišli díky tornádu o svého milovaného koně.

Konečně našel kanál s obyčejným programem. Zesílil hlasitost na maximum, aby přehlušil bouři, a ponořil se do sledování filmu plného automobilových honiček a střelby.

„Loučí se s vámi Britt Owensová živě z Beaumontu kanálu 2, televizní stanice KOCX Oklahoma.“ Britt ukončila přímý přenos a vypnula kameru. Jejího kameramana a asistenta v jednom zasáhla ráno větev, kterou vítr urval z jednoho z okolních stromů, a poslala ho nemilosrdně k zemi a vzápětí i do nemocnice. Chtěla ve vysílání pokračovat, ale mateřská stanice v Oklahomě jí nařídila, aby se stáhla.

Složila stojan a naložila vybavení do své dodávky, v níž vyjížděla za tornády a hurikány ve snaze natočit ty nejpůsobivější reportáže. Nikdy si nemyslela, že skončí jako lovec tornád, závislý na adrenalinu, který mu jejich stíhání poskytuje. Jako dítě jedno zažila hodně zblízka a byla ráda, že přežila. Tehdy si usmyslela, že se stane meteoroložkou. Představovala si ale, že bude pracovat v kanceláři a s počítači. Splácení studentských půjček a stav jejího bankovního konta ji ovšem nasměrovaly na poněkud dobrodružnější dráhu, a na té se jí zalíbilo.

Dnešní službu si nevybrala tak úplně dobrovolně. Ano, hurikány byly zcela jistě úžasný přírodní úkaz, ale její krevní skupinou byla především tornáda. Stanice ovšem platila její účty, a mohla ji tedy poslat kam se jí zlíbilo.

Další poryv větru ji tvrdě přirazil k boku televizního pick-upu. Au. Z toho bude mít pořádnou modřinu.

Sílící bouře přeskočila během hodiny z kategorie tři na čtyřku a provazce deště snášející se z černé oblohy byly stále prudší a prudší. Čas zamířit do úkrytu. Jakmile vyjela na silnici, těžký vůz se pod náporem větru celý zakymácel. Podívala se na informační panel. Rychlost hurikánu již přesáhla dvě stě kilometrů za hodinu. Ve tmě a v dešti téměř neviděla na cestu. Kolem létaly větve a spousta dalších předmětů, které vichr uchvátil. Její pick-up s dvojitou kabinou měla speciální výbavu do bouře, jako byla tato. Byl mimořádně těžký s nerozbitnými skly a pneumatikami s ochranou proti defektu. Vyspělá elektronika zajišťovala, že měla dokonalý přehled o směru i rychlosti větru a vývoji počasí. Vůz měl tedy všechno potřebné, aby ji dopravil do bezpečí.

Možná měla zůstat v nemocnici, do které dopravila Lea, ale byla na hurikán sama zvědavá a nechala se snadno přesvědčit hlavní meteoroložkou stanice, aby se vrátila do středu bouře. Poslechla, ačkoli se to příčilo všem zásadám logiky i bezpečnosti. Pick-up se prudce sklouzl a kola ztratila na zaplavené silnici pevnou půdu. Podařilo se jí udržet vůz na vozovce a pokračovat dál rovně. Nepřipadalo ovšem v úvahu, že by se za tohoto stavu dokázala dostat zpátky do hotelu, nebo do operačního centra v přízemí budovy radnice.

Kdesi v dáli zahlédla v provazcích deště záblesk světla. Někomu jde ještě stále elektřina? Mohla by to být hasičská stanice se záložním zdrojem, napadlo ji. Periferním viděním zachytila neurčité obrysy přízemní budovy. Svírala křečovitě volant a snažila se ze všech sil udržet na silnici. Konečně. Dupla na brzdy a smykem zastavila. Opírala se čelem o volant a snažila se dostat svůj zrychlený dech zpátky pod kontrolu.

Dnes neumře. Dnes ještě ne.

Nečekané, neodbytné bubnování, které jako by kopírovalo tlukot jeho vlastního srdce, mu znělo v uších. Připisoval ho nárazům větru do spuštěných rolet. Snad se žádná z nich neuvolnila, vyděsil se v duchu a ztuhl. Opravdu k němu přes rámus za okny dolehl i lidský hlas? Zadržel dech, ztlumil televizi a naslouchal.

Bum, bum, bum. „Je tam někdo? Pusťte mě dovnitř!“

Odložil hrnek s kávou tak prudce, až vyšplíchla. Ani na okamžik nezaváhal, sundal ze dveří zpevňující závoru a otevřel. Málem do něj vrazila mladá žena, kterou mu poryv větru vrhnul do náručí. Zachytil ji a natáhl se za ni, aby dveře zase zavřel. Jakmile se mu to povedlo, uvědomil si, že ji ve snaze zavřít přitiskl zády pevně ke dveřím.

Zadržel dech a byl si dobře vědomý, jak se jeho tělu líbí, když se na něj tiskne svými mokrými šaty. Zejména jistá část byla až příliš šťastná. Pustil ji, ale ani se nepohnula a dál ho objímala kolem pasu. Odkašlal si, ale pořád nereagovala.

„Slečno?“

Zvedla k němu hlavu a v očích se jí objevil záblesk života. Konečně ho začala vnímat.

„Ehm. Omlouvám se.“ Pustila se ho, ale neměla kam ustoupit.

Cooper se posunul o krok dozadu a promnul si rukou bradu. „Nic se nestalo, zlato, ale stejně se musím zeptat, co jste tam v té děsivé vichřici dělala?“

„Svoji práci,“ odpověděla a její odpověď vyzněla spíš jako otázka.

„To jste si nevybrala zrovna nejlepší počasí.“

„To ani náhodou,“ souhlasila a zvědavě se rozhlížela kolem. „A tohle je co?“ zajímala se.

„Terénní stanoviště naší firmy a momentálně útočiště před bouří, kam jsem se uchýlil. Vydrží hurikán páté kategorie a má vlastní generátor. Jsem tady zalezlý.“

Zhluboka se nadechla a pomalu zase vydechla. „V tom případě jsem opravdu ráda, že jste si sem zalezl. Tam venku už bych asi moc dlouho nevydržela.“ Napřáhla k němu ruku. „Britt Owensová. Ahoj.“

„Cooper Tate. Těší mě. Ahoj.“ Sevřel jí ruku v dlani a uvědomil si, že pravděpodobně škrábe její jemnou kůži svými tvrdými mozoly. Pak si všiml, že se celá třese zimou. „Počkej, podívám se ti po něčem suchém. A asi by ti přišla vhod horká káva nebo čaj. Mám tady oboje.“

Postrčil ji do malé místnosti, kam chodili zaměstnanci na přestávku a kde měl i svoji tašku. Vytáhl z ní tepláky a tričko a nasměroval ji na toalety. „Tam se můžeš převléknout.“

Když se zase vynořila, snažil se nedat najevo, jak sexy mu v jeho oblečení připadá a jak silný majetnický pocit ho při pohledu na ni opanoval.

Téměř mlčky snědli sendviče, ale i přitom mu stačila odvyprávět čím se zabývá a že tady natáčela pro místní televizi zuřící hurikán. Její zívnutí naznačilo, že je opravdu unavená. „V kanceláři dál na chodbě je nafukovací matrace. Můžeš se vyspat tam. Já se natáhnu tady na pohovce.“

„Na tu se nevejdeš.“

„Dost možná, ale nehodlám se přít. Máma mě vychovala jako džentlmena.“

Opřela se o lokty a dívala se na něj. Všiml si, že má krásné hnědé oči s odstínem zlaté barvy, jako by se v nich odrážela barva jejích vlasů. Téměř dokonale oválný obličej nesl zřetelné stopy únavy a plné rty ho přímo vybízely, aby je políbil. Přesto odolal a místo toho jí odhrnul pramen mokrých vlasů, který jí spadl do čela. „No tak, Rosničko, hajdy do postele.“

Šla za ním do kanceláře, kterou používal při svých pobytech ve městě.

Prostor mezi psacím stolem a dveřmi vyplňovala nafukovací matrace téměř stejně vysoká jako běžná postel. Byla čistě povlečená, se dvěma polštáři. Jeden z nich si vzal a otočil se zpátky ke dveřím. Britt mu zablokovala cestu. Překvapeně zvedl obočí.

„Zůstaň,“ vydechla naléhavě.

„To není dobrý nápad,“ bránil se, ale nenechala ho domluvit. „Tady se mnou.“

To by určitě chtěl, v tom s ní musel souhlasit. A proto to to byl špatný nápad. „Poslyš, Britt…“

Pohrávala si s okrajem trička, které jí půjčil na sebe. Namotala si ho na prst, a konečně vydechla, jako by měla jasno. Podívala se mu do očí. „Nechci spát sama.“

Tvářila se neústupně a její hlas zněl téměř hněvivě, přestože na ní bylo patrné, jak je nervózní. A popravdě řečeno, ani on nechtěl spát sám. Přesto si nedokázal odpustit otázku. „Proč?“

„Proč co?“

„Proč se mnou chceš spát?“

Zamrkala a na tváři se jí objevil vychytralý výraz. „A proč ne? Vypadáš fakt dobře a já také nejsem žádná ošklivka –“

Musel se i proti své vůli zasmát. Tak ošklivka nebyla ani náhodou. Do tváře se jí nahrnula krev a ona rozhodila rukama. „Tak jo, klidně se mi směj.“ Začala přecházet po kanceláři sem a tam. „Dnes jsem zažila, jak mi kameramana zasypaly letící trosky, je zraněný a mohl klidně umřít. Tak jako tolik dalších, jejichž smrt jsem ve svých reportážích hlásila. Lidé přišli o všechno. O vše-ch-no.“

Zastavila se až těsně před ním. „Umírali.“ Její hlas byl vláčný, ale byl v něm cítit strach i hněv, který jí cloumal. „Dnes se stalo až příliš špatných a hrozivých věcí. Je snad nepochopitelné, že po tom všem chci i něco pěkného. Že chci cítit, jak mě svírají pevné paže, jak mě někdo líbá? Aby…“ Nedokončila, do tváří se jí nahrnula červeň a ona si přiznala realitu.

„Tak jo, mám prostě strach.“

Vzal ji zezadu za krk a přitáhl si ji k sobě. „To já také, Britt.“ Cooper si vůbec jistý, proč se ze svého strachu vyznává někomu úplně cizímu. Najednou měl ale pocit, že Britt vůbec není cizí. Opřela se mu čelem o hruď a objala ho rukama kolem pasu.

„Nezbláznila jsem se. Není to tak… nejsem taková, že bych se nabízela všem mužům, které jsem zrovna potkala.“

„Pšš. To jsem si ani na okamžik nepomyslel.“

„Jen abys věděl,“ dodala a její hlas zněl stejně neústupně. „Jen chci cítit něco skutečného… co mě ujistí, že pořád žiju.“

Na to už jí neodpověděl, alespoň ne slovy. Sklonil se k ní a zmocnil se jejích rtů. Chutnala jako burákové máslo a on by v duchu klidně odpřisáhl, že to ode dneška bude jeho nejoblíbenější příchuť.

Přitiskla se k němu a její rty i tělo zvláčněly a změkly. Prohloubil svůj polibek a pronikl jí jazykem do úst, aby dal průchod touze, která v něm nezadržitelně rostla. Jednou rukou ji stále držel kolem krku, druhou začal bloudit po křivkách jejího těla. Přitiskl si ji ke své erekci a ona spokojeně zapředla.

„Ano.“

„Opravdu to chceš?“

„Chci to. Chci tebe.“

Žádné další povolení ani souhlas již nepotřeboval. Nasměroval ji k posteli, položil ji na ni a pak se k ní přidal. Zajel jí oběma rukama pod tričko, své vlastní tričko, a hladil ji po její hebké kůži. Ani ona ovšem nezahálela. Rychle mu svlékla košili a rozepnula mu pásek a zip u kalhot. Odstrčil jí ruce, posadil se a sám si stáhl kovbojské boty i kalhoty. Natáhl se před ní na záda a ona mu přejela rukama po pevném břiše, načež zamířila i k mnohem intimnějším partiím. Pevně ho stiskla a Cooper zasténal slastí.

„Britt.“ Potřeboval zpomalit, aby neztratil kontrolu nad tím, co se s ním děje.

„Prosím?“ Její dech ho lechtal na nahé kůži. „Já to chci. Ty to chceš. Jsme naživu. Oslavme to.“ Bez dalších slov se svlékla do naha.

Vítr skučel kolem budovy, jako by chtěl dodat jejím slovům důraz. Malá část jeho mozku na něj hlasitě křičela, že Britt má pravdu. Laskal její ňadra a sám se vzpínal boky do jejího doteku.

„Britt.“ Dotkl se rukou jejího pohlaví a bylo mu jasné, jak moc je na něj připravená. Kondom, blesklo mu hlavou. Rychle se převalil a natáhl se dolů pro džíny. Sáhl si do zadní kapsy a pak už bylo všechno jako ve snách. Její tělo se mu dychtivě otevřelo a z úst se jí linulo tiché sténání.

Zvenku k nim dolehla ohlušující rána a celá budova se otřásla. Britt mu zaryla nehty do kůže na ramenou. „Rychle,“ pobízela ho, jako by se blížil konec světa. A možná ano, blesklo mu hlavou.

Adrenalin, který mu koloval v krvi, velel, aby si ji vzal co nejrychleji, se vší drsností své zběsile probuzené touhy. Jako by už nemělo být žádné zítra. Pokud by to měla být pravda, chtěl z tohoto světa odejít v jejím slastném objetí.

„Ano,“ šeptala a sténala pod ním.

Dotýkal se jí, líbal ji na rty i do vlasů, a přitom do ní nepřestával ani na okamžik pronikat s veškerou rychlostí a silou, jíž byl schopen, dokud se zcela vyčerpaní rozkoší nesvalili bez dechu jeden druhému do náručí.

Objal ji kolem ramen a oba se unaveně ponořili do spánku, doprovázení kvílivou ukolébavkou vichru.

DRUHÁ KAPITOLA

Cooper se otočil v posteli a očekával dotek teplého ženského těla, ale místo toho našel jen studenou deku. Posadil se, přejel si rukou po tváři a usilovně přemýšlel. Vrchol hurikánu přešel někdy kolem třetí hodiny ranní. Dál ale pokračoval prudký liják. Nejasně si vybavil, jak Britt vstává… kdy to asi bylo? Za úsvitu, možná? Natáhl se po svém mobilním telefonu a podíval se na displej. Sedm jedenáct.

Zvedl se z matrace, přešlápl z nohy na nohu a vydal se svého včerejšího hosta hledat. Britt nenašel, ale místo ní seděl za stolem hlavní vrtmistr operací v jižním Texasu Gilbert Guidry, potomek původních francouzských osadníků.

„Hledáte tu pěknou fille, šéfe?“ zajímal se.

Cooper přikývl.

„Tak ta mě pustila dovnitř, vysvětlila mi, že pospíchá do televize, a byla pryč.“ Gil mu přinesl šálek čerstvé kávy a vtiskl mu ho do dlaně. „Vypadáte, že ho potřebujete.“

Cooper se napil a přemítal, proč mu tak nečekaně vadí, že se Britt bez rozloučení vypařila. Žádný vztah spolu přece neměli. Nebo nic jiného. Přesto si připadal naštvaný.

„Hodláte se obléct, šéfe? Mám venku na korbě člun a potřebuju ho shodit. Musíme pomoct se záchrannými pracemi.“

To bychom asi měli, souhlasil v duchu Cooper.

O nekonečných osmnáct hodin později se oba společně vraceli na místní krizový štáb, vyčerpaní a zoufale toužící po něčem suchém na sebe. Cooper byl hluboce ponořený do vlastních myšlenek.

„Haló?“

Co to bylo? Vypnul motor a nechal člun volně plout.

„Je tam někdo?“ zakřičel Gil.

„Pomoc! Tady!“

Ten hlas už někde slyšel. Zazníval z něj lehký náznak paniky.

Člun se nesl na vlnách směrem k volání a Cooper spatřil zoufale mávající ženskou postavu. „Už jedeme, cher!“ zavolal na ni vrtmistr.

Cooper znovu nastartoval a přidal zlehka plyn. Ve tmě neviděli daleko před sebe. Zatočil s člunem za pomyslný roh, symbolizovaný nyní pouze vrcholkem téměř utopené cedule s názvem ulice, a doufal, že pod vodou nebude nějaká další značka, která by jim zničila lodní šroub. Hned za zatáčkou objevili pick-up s prodlouženou kabinou, z něhož nad vodu vyčnívala jenom střecha a asi dvacet centimetrů oken. Na střeše se k sobě choulily tři ženy, dvě děti, dva psi a promočená kočka.

Odněkud na ně křičela pokyny žena s baterkou. Nyní mu už nebyl povědomý jen její hlas, ale také obrysy těla. „Stojím uprostřed silnice. Vpravo je úplně potopený osobák, ale vlevo byste měli mít dost místa, abyste s člunem projeli až k nám.“

Britt se ujala velení a z hlasu jí zmizely i poslední známky paniky. Cooper se musel přemáhat, aby se při pohledu na její rázné vystupování neusmál. Měla na sobě žlutou reflexní vestu, a když se k němu otočila zády, zahlédl i logo a nápis na jejích zádech. Jeho Rosnička pracovala pro televizní stanici jeho bratrance. Mokré vlasy měla stažené do copu, ale uvolněné prameny se jí lepily na tváře. Poznal její bradu i oválný obličej, sebejistě pevná ramena. Líbily se mu ženy s kuráží a té měla Britt podle všeho nadbytek.

Britt podala baterku asi dvanáctiletému chlapci, který si klekl na jedno koleno, aby jí pomohl navigovat loď. Gil pomohl do člunu dětem i psům, po nich následovaly ženy, jenom kočka se odmítala pohnout. Cooper rychle analyzoval situaci. Nebyl žádný milovník koček, ale přesto by ji nenechal jen tak utopit. Byla velká, černá, s planoucíma žlutýma očima a tvářila se, že by si to rozdala i se samotným aligátorem. Podíval se na ni a ona jeho pohled tvrdě opětovala.

„Můžu tě tady nechat aligátorům, nebo si nastoupíš?“ zkusil ji vydírat. „Tvoje volba.“

Jeho Rosnička si odfrkla. „To si opravdu myslíš, že ji takhle přesvědčíš?“

„Tak si tu chlupatou věc klidně popadni za kožich a zkus ji přenést sem,“ poradil jí. „Poslední šance,“ obrátil se ke kočce a opřel se o střechu vozu, aby i s člunem odrazil. Než stačil zareagovat, kočka mu skočila do náruče, vyšplhala mu na rameno, jako by byl nějaký strom, a zas seběhla dolů a vmáčkla se pod sedadlo na zádi člunu.

„Páni,“ pronesla obdivně Britt. „To jsem nečekala.“

„To ani já ne,“ pronesl, a spíš než na kočku nyní myslel na včerejší noc.

Po několika živých vstupech z místa hurikánu se Britt naplno zapojila do záchranných prací a nyní se již odevzdaně smířila s tím, že noc stráví na střeše pick-upu s rodinou, kterou zachránila. Přestože se jednalo o větší střechu prodloužené kabiny, příliš místa pro lidi i jejich chlupaté společníky neposkytovala. Bude to pěkně dlouhá noc, povzdychla si. Pak zaslechla vrčení motoru. Nakonec byla vděčná, že člun řídil ten sexy chlapík, který to kromě ní uměl i s kočkami. Kočka nebyla součástí její původní záchranné mise. Připlavala k nim z některého z okolních domů, jimiž se prohnala záplavová vlna. K jejímu překvapení se vyšplhala na střechu vozu a vůbec jí nevadilo, že ji sdílí s tlustým welsh corgim a dobrosrdečným labradorem.

I když moc chtěla, nedokázala Coopera dostat z hlavy. Vypadal přesně tak, jak si ho ze včerejška pamatovala. Mohlo mu být kolem pětatřiceti, měřil přinejmenším metr pětaosmdesát, směl píš delší vlasy, nyní ukryté pod baseballovou čepicí, široká ramena a hruď, dlouhé prsty. Ach ano, dlouhé a tak šikovné, nyní pevně držící kormidlo člunu, ale včera jí působily tolik úžasných slastí. Když si k tomu přidala opojně modré oči, ostře řezané rysy, plné rty, které se tak rády smály, ano, tenhle věčně rozesmátý chlapík se jí opravdu líbil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvojité pokušení.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.