Dani Collinsová

Popelka a playboy z Miami

Překlad

Hilda Hansalová

Milá čtenářko,

kdy jindy než v květnu – měsíci tradičně spojovanému s láskou a zamilovaností – je lepší doba na čtení si příběhů o tom, že láska překoná úplně všechno. A že toho hrdinové a hrdinky šestice knížek z edice Sladký život a Sladký život Duo musejí překonat dost a dost…

Není podstatné, zda jsou hrdiny příběhů Angličané, Američané, Italové, Španělé, Francouzi či Řekové, zda se odehrávají v reálných státech světa, nebo ve vymyšlených královstvích, přihodit by se mohly … Tedy kdekoliv, kde dojde k tomu, že se lidé, již si jsou navzájem souzeni, odcizí a musejí k sobě zase najít cestu. Kdekoliv, kde může nastat ta chvíle, kdy to, co se zdálo být pevné a nezničitelné, najednou pukne jako prasklý zvon… A to může bohužel kohokoliv potkat kdykoliv…

Ale ne, není třeba být tak pesimistický! Je to sice těžké, ale vztahy mezi lidmi se na rozdíl od prasklého zvonu opravit dají. Stačí chtít. Opravdu chtít a vší silou za to bojovat. Tak jako toho byli schopni hrdinové a hrdinky mých příběhů.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Cinderella for the Miami Playboy

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2022

Překlad:

Hilda Hansalová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2022 by Dani Collins

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9100-2 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9101-9 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9102-6 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PROLOG

New York, před šesti měsíci…

Everett Drake se nudil. Nuda byla to nejhorší, co mohlo muže jako on potkat. Už chybělo málo a nudou by snad umřel.

Bylo jen málo lidí, kteří věděli, že končí, a ti si většinou neodpustili, aby k podání ruky ještě nedodali: Hodně štěstí a užij si to.

„Já jsem tak ráda, že už jsi odtamtud odešel,“ prohlásila jeho matka, když uzavřel kariéru tajného agenta a zpravodajce ve službách americké vlády.

On rád nebyl. Byl nespokojený a otrávený. Do Miami se stěhovali muži dvakrát starší než on, aby tam kutili na svých automobilech a rybařili. Byl v pětatřiceti letech na vrcholu sil a měl by dělat něco smysluplného, ale nemohl. Nechtěl. Vlastně se tím trestal, a po právu. Budu žít, tak jak se žít má. Budu žít, jak žijí normální lidé.

Tedy – normální lidé s hromadou peněz. Díky nim mohl dělat cokoliv, co chtěl. Mohl být zhýralým playboyem. Posledních patnáct let se snažil v rámci utajení jako zhýralý playboy na veřejnosti prezentovat.

Nelákalo ho to. Nelákalo ho cestování, nelákaly ho večírky. K smrti ho to nebavilo. Dokonce ani nemohl závodit. Z monopostu by ho matka vytáhla za límec a přejela by ho sama.

Vzhledem k momentální depresivní náladě to nepovažoval až za tak špatný nápad.

Nastupoval do letadla, zavazadlo předal stevardovi. Náhradní automobilové díly, které si v New Yorku koupil, už byly bezpečně uložené v nákladovém prostoru.

Ze starého zvyku přelétl pohledem seznam se jmény pasažérů, kteří poletí s ním. Byl tam uvedený jen jeden pasažér jménem Bianca Palmerová. Jméno mu nic neříkalo, ale na tom stejně nezáleželo, jak si hned uvědomil. Už nemusel být trvale ve střehu. Už nemusel dávat pozor, jestli ho někdo nesleduje. Už nemusel pátrat po osobách, které převážely pašované zboží.

Nastoupil do letadla. V hlavní kabině seděla v křesle nalevo od okénka žena, mladá žena. Stačil mu jeden pohled a jeho analytický mozek zaznamenal: pružné tělo a svůdné křivky pod úzkou sukní. Štíhlé nohy zkřížené v kotnících. Bohaté tmavé vlasy uprostřed na pěšinku a vzadu spletené do copu. Hedvábná halenka u krku rozepnutá. Italské značkové boty, drahé zakázkové oblečení. Klipsové náušnice, žádný náhrdelník ani řetízek.

Byla asi o sedm až osm let mladší než on. Pracovala, ale nedělala něco tak střízlivého jako například bankovní úřednici. Bylo to něco tvůrčího. Věděla, jak důležitý je vzhled a že přitahuje pohledy. Byla krásná a dbala na detaily. Střízlivé, ale promyšlené líčení zvýrazňovalo její pravidelné rysy. Na víčkách měla zlaté stíny, jemnými linkami podtrhla kočičí tvar očí. Byla lehce opálená, pleť měla bezchybnou, nos měla rovný a půvabný. Linie brady působila rozhodně, a přesto velmi žensky. Měla široká ústa, rty měla namalované vínově červenou rtěnkou.

Hledala něco v kabelce. Nepřítomně k němu zvedla oříškově hnědé oči. Nesklopila je. Důvod byl zřejmý: sexuálně se přitahovali. Takové věci poznal na první pohled. Věděl, že je hezký, říkalo se to o něm. Byl urostlý, elegantní, vybraně se oblékal. Ona byla krásná a vzrušující a bylo nádherné zjistit, že mezi nimi okamžitě přeskočila jiskra.

V hrudi se mu rozšířila touha jako oblak kouře, který pomalu klesal dolů, přes břicho až ke slabinám.

Viděl, že polkla. Rozšířily se jí trochu zorničky a jako by se ho lehce dotýkala motýlí křídla, cítil její pohled na ramenou, na hrudi, na pevnému břichu. Pak sjela pohledem přes kalhoty k naleštěným botám.

Když se pohledem vracela stejnou cestou zase nahoru, pocítil vzrušení a mrazení v zádech.

„Dobrý den,“ pozdravil.

„Dobrý den.“ Hlas měla příjemně zastřený. Přemýšlel, jestli je to jeho přirozené zabarvení, nebo jestli je to tím, že na sebe tak zareagovali. Odtrhla od něho pohled a zahleděla se na své prsty v klíně. Svírala je a rozevírala.

Jako by dostal pohlavek. Pocit sexuálního vzrušení přehlušil jiný, mnohem výraznější pocit. Vnímal napětí, zranitelnost, strach. Tajemství.

Vzadu na krku se mu zježily chloupky, chřípí se mu zachvěla, jako by zavětřil něco nepatřičného.

Jeho schopnost rozpoznat v krátké chvíli nebezpečí zachránila jemu i mnoha jiným život častěji, než dokázal spočítat a vždy jen proto, že varovný hlas nikdy neignoroval.

Ne.

Nechtěl cítit sexuální touhu. Zbavil se jí jako něčeho nepotřebného. Už dlouho nepěstoval milostné románky a věděl, že v tom je jeho síla.

Ať už se děje kolem té ženy cokoliv, se mnou to nemá nic společného. Ignoruj to, nabádal se, žij dál svůj život.

Jenže – jaký život? Fádnost jeho další existence ho pravděpodobně zabije rychleji než nebezpečné události, k nimž docházelo v jeho minulém životě.

„Mohu vám přinést šampaňské? Nebo nějaký koktejl?“ oslovila je stevardka.

„Pro mě nic, děkuju,“ řekla.

„Mně kávu,“ požádal Everett a posadil se naproti ní. Byl v pokušení posunout křeslo, aby k ní měl blíž.

Bianca se zadívala do okénka. Everett si všiml, že nemá žádné prstýnky. Proč jen nemá nějaký zlatý kroužek nebo nějaký prstýnek s diamantem? říkal si. Možná, že by to jeho myšlenky odvedlo jiným směrem. Možná, že by ho už tak nepřitahovala.

Lhal, jen když to bylo absolutně nevyhnutelné. Nepřipadalo v úvahu, aby se zapletl se zadanou ženou nebo se ženou, která podváděla partnera. Sice předstíral, že je zhýralý playboy, ale jeho sexuální aktivita tomu ani zdaleka neodpovídala.

Když vzal v úvahu ruce bez prstýnku, absenci hovorů na rozloučenou před tím, než nastoupila do letadla, jeho libido naléhalo, aby po ní vyjel. Pokud bude svolná, proč bych s ní nemohl strávit noc? Nemusel ji vodit k sobě domů, mohli zůstat v hotelu. Byla by to jen jedna noc, jen jedna sklenička, jen večeře.

Jen aby zjistil, co je ta žena zač.

Musel si upřímně přiznat, že takhle by to zdůvodnil člověk, který se potýká s problémem. Zkrátka ne, znovu se napomenul.

Problém přetrvával. Její přítomnost vnímal celým tělem. Jako by seděl u radiátoru, z něhož sálalo teplo.

Schůdky vytáhli, vchod do letadla se zavřel. Ocitli se v bublině nabité vzrušeným očekáváním. Všiml si, že si kouše nervózně ret. Byla pořád otočená k okénku, ale bylo mu jasné, že vnímá každý jeho pohyb. Vyzařovala skoro hmatatelné napětí. Dobře věděl, že na něho vrhá kradmé pohledy, protože on dělal totéž.

Ne, ne, ani náhodou.

Není možné, že špatně interpretoval její chování? Že se mýlil? Že mám potřebu uvolnit sexuální energii, a proto nesprávně interpretuju… zkrátka… protože jsem nadržený? A proto vidím, co neexistuje? Možná, že se jen bojí létat?

Když letadlo začalo rolovat ke startu, podíval se na ni. „Létám s touto leteckou společností velmi často. Její letadla jsou naprosto spolehlivá. Turbulence vůbec nepocítíte,“ poznamenal.

V minulém životě často trousil podobné poznámky, protože chtěl vzbudit dojem, že je sice bohatý, ale majetek zdědil a je mu trochu na závadu. Chtěl se tak vyhnout nepříjemným otázkám, čím se živí. Lidé tak předpokládali, že ničím.

Ve skutečnosti vlastnil akcie této letecké společnosti. Obvykle mu bylo lhostejné, co si o něm lidé myslí. Nevěděl proč, ale nechtěl, aby ho tato žena považovala za povrchního budižkničemu. Vypadalo to, že ji svou poznámkou vyvedl z míry. Provinile se na něho podívala, napřímila se a pokusila se o úsměv.

„To je to na mně tak vidět?“

Páni. Její snaha vypadat uvolněně byla tak očividná, jako by hrála poker, vsadila velké peníze a byla si vědoma, že pokud něco řekne, prozradí se.

Jeho logický mozek pracoval na plné obrátky.

Tak s touhle si určitě nic nezačínej, poradil mu nakonec.

Rovněž mu poradil, aby si položil kotník na koleno druhé nohy, aby skryl vzrůstající erekci. Její rádoby poklidný výraz ho vydráždil na nejvyšší míru, protože se za ním skrývalo tajemství. Zrychleně dýchala. Ne příliš nápadně, ale viděl, jak se jí mírně zvedala ňadra.

„Dovolte, abych vás rozptýlil,“ navrhl. Pokud by byl vyléčený alkoholik a rozhodl se, že zase bude pít, mělo by to být se vší parádou, ne? Začal by se skotskou whisky nejméně sto let starou. „Letíte do Miami služebně nebo za zábavou? Nebo navštívit rodinu?“

Překvapeně se na něho zahleděla, protože si uvědomila, že ji nejspíš začal balit.

Nechtěl ztrácet čas. Určitě to z jeho výrazu bylo víc než patrné, ale divila se? Přitažlivé ženy byly na sexuální návrhy zvyklé a uměly je v zárodku zatrhnout. On jejich odmítnutí vždycky respektoval. Uvědomil si, že zadržel dech a čekal na její reakci.

V rozpacích zamrkala, sáhla si na prsteníček druhé ruky a bylo vidět, že zvažuje odpověď.

Aha. Prstýnek na něm sice neměla, ale ani mít nemusela. Něco ji nějakým způsobem svazovalo. Něco, co používala jako štít proti sexuálním návrhům. Škoda.

Tak to bude nejlepší, pomyslel si, ale nevzpomínal, kdy po nějaké ženě tak silně toužil. Zvedl šálek a napil se horké kávy, aby spláchl pachuť zklamání.

Avšak nezmínila se o partnerovi. Nesvírala křečovitě opěradlo křesla, nejevila žádnou nervozitu, když zaburácely motory a letadlo nabíralo rychlost. Byla dokonale klidná i ve chvíli, když letadlo vzlétlo a odstředivá síla je vmáčkla do opěradel.

Nemohl si připsat zásluhu na tom, že ji zbavil nervozity. Z něčeho strach měla, ale létání to nebylo. Cítil to hluboko v nitru, ale neměl dost vůle na to, aby to vzal v úvahu. Celý se chvěl touhou dozvědět se, co to je. Takový pocit nezažil už dlouho.

„Nevím, jak na to odpovědět,“ prohlásila, když vzlétli. „Je to vlastně kvůli tomu všemu. Kvůli obchodu, zábavě i rodině. Nedávno mi zemřela babička.“

„To je mi líto,“ odtušil zdvořile.

„Neznala jsem ji,“ odmítla jeho účast, ale posmutněla. „Když matka otěhotněla a vdala se, babička se s ní přestala stýkat. Snažily jsme se s ní několikrát navázat kontakt, ale bez odezvy. A teď, naprosto neočekávaně, jsem dostala dopis, že mi babička odkázala svůj byt. Letím do Miami, abych ho prodala.“

Tvářila se odevzdaně, ale taky…

Zatraceně, pomyslel si. Znal ten tajnůstkářský pohled. Věřila, že mu na jeho otázku uspokojivě odpověděla, ale něco si nechávala pro sebe.

Ostatně proč ne, vždyť jsme si cizí. Někdy se stávalo, že právě proto se člověk bez výhrad otevřel druhému, ale ne vždycky. Rodinné záležitosti nebyly vždycky jednoduché a spletité rodinné příběhy málokdy poskytly užitečné a ucelené informace.

„To pro vás nebude snadné,“ prohlásil tónem, kterým naznačil, že čeká na pokračování.

„To nebude. Děkuju za účast.“ Zatvářila se rozmrzele. Se staženým obočím pokračovala: „Všichni se domnívají, že to je něco jako výhra v loterii. Ale já bych byla mnohem raději, kdybychom měly normální příbuzenský vztah. Neposlala mi ani pohled, když její dcera zemřela. A teď mě učinila svou dědičkou? Není to divné?“

Možná, že kvůli tomu je tak nervózní a napjatá, pomyslel si. Asi ji trápilo, že má v úmyslu přijmout majetek od někoho, kdo ublížil její matce.

„Nikdy nemůžete vědět, proč si někdo drží bližního od těla. Může to být stud, hněv, tajemství.“

Sebenenávist, pocit viny, dodal v duchu. I to byly důvody, proč se Everett vyhýbal důvěrným vztahům.

„Já vím, ale…,“ řekla potichu.

Jejich pohledy se střetly a tentokrát v jejím pohledu zaznamenal větší zájem. Zatrnulo mu ve slabinách. Pátravě se mu zahleděla do tváře, pak pohledem sklouzla k jeho ramenům, hrudi a dolů na boky.

Pohledem zaletěla k jeho levé ruce, jestli tam nemá prstýnek nebo světlejší proužek kůže.

Everett měl několik déletrvajících vztahů. Všechny skončily s největší pravděpodobností kvůli jeho práci. Ale teď měl spoustu času. Viděl, že lehce zrůžověla.

„A vy? Proč letíte do Miami?“

„Žiju tam,“ měl odpovědět, ale staré instinkty ho nutily odpovědět vyhýbavě.

„Mám v úmyslu tam koupit jachtu. Budu ve městě jen přes jednu noc –“

Vždycky chtěl, aby byly jeho úmysly naprosto zřejmé, a to platilo i o času, který jim chtěl věnovat. V tom případě měl zmlknout už před deseti minutami, ale v jeho nitru se odehrával boj. Věděl, věděl, že má poslechnout své neomylné instinkty, ale toužil po ní a jeho touha rostla závratným tempem. Byl rozhodnutý ji naplnit.

Chtíč byl silnější než rozum.

„V šest hodin už budu volný a půjdu někam na večeři. Nechtěla byste jít se mnou?“

Naklonila hlavu, jako by zvažovala jeho návrh. Na vteřinu měl dojem, že se dívá na sebe do zrcadla. Ona rozhodně něco skrývala. Skrývala toho mnohem víc, než odhalila.

Byl napjatý. Měl raději chtít, aby jeho návrh odmítla. Stávalo se mu to jen výjimečně, ale když se to stalo, nevadilo mu to. Kdyby ho odmítla ona, byl by zklamaný. Byl by víc než zklamaný, mrzelo by ho to.

Plaše se usmála. „Ráda.“ Naklonila se a podala mu ruku. „Jsem Bianca, mimochodem.“

Když jí stiskl ruku, vzrušilo ho to. Zadržela dech, jako by to na ni mělo stejný účinek. Pustil ji a uvědomil si, že Bianca představuje větší nebezpečí, než jaké v minulosti zažil.

Měl svůj návrh vzít zpět a měl odejít.

„Everett,“ představil se. „Zamluvím stůl v restauraci hotelu, kde bydlím.“

PRVNÍ KAPITOLA

Současnost, Miami

Bianca Palmerová našla práci, již by každý považoval za ideální pro osobu, která se musela skrývat před justicí, reportéry a zkorumpovanými úředníky, na něž justici upozornila.

Ubytovala se v malém, skromně zařízeném bytě, který si pronajala zatím na týden. V kavárničce hned za rohem objevila na stolku prospekt. Najdeme vám práci, stálo v záhlaví letáku. Můžete se na nás s důvěrou obrátit.

Netušila, co může čekat, když vytáčela uvedené telefonní číslo, ale věděla, že Miami je proslulé prosperující černou ekonomikou. Existovalo tu velké množství společností, které obstaraly práci lidem bez dokladů. Místo pomocnice v domácnosti našla bez průtahů.

Vedoucí zprostředkovatelské kanceláře ani nezvedl obočí, když si přála dostávat plat na ruku. Nabídla mu peníze, pokud jí zaručí nadstandardní diskrétnost a ochranu soukromí. Přijal je jako bonus a dojednal jí přijímací pohovor.

Změnila účes, pokud by se modrý rozcuch dal považovat za účes, ale stejně měla pořád strach, aby ji někdo nepoznal, takže nosila šedé kontaktní čočky a mluvila s přízvukem, který přejala od dávného kamaráda a spolužáka Diega původem z Portorika. A když odvyprávěla dojemnou historku o nemocné babičce, kterou musí finančně podporovat, místo dostala.

Správkyně sídla, které leželo na velkém pozemku ve vesnici Indian Creek nedaleko Miami, ji najala možná proto, že jí mohla vyplatit mzdu v hotovosti na několik týdnů dopředu a vzít si na tu dobu volno. Dala Biance potřebné informace a kladla jí na srdce, že musí dům neustále udržovat v dokonalém pořádku, i když se tam majitelé téměř nezdržují, protože jsou v rozvodovém řízení.

Bianca se na nic neptala. Nepotřebovala víc informací, protože to, na čem se dohodly, bylo víc než skvělé. Ubytování neplatila. Její povinností bylo utírat prach, luxovat a sekat trávu před domem.

Sídlo nepatřilo k nejokázalejším ve vesnici, vyhledávané boháči a slavnými lidmi, ale bylo velmi luxusní. U velkého bazénu byly dvě chatky pro hosty. V jedné z nich bydlela.

V domě bylo pět ložnic, devět koupelen, domácí kino a výtah na terasu do podkroví. V garáži pro šest aut parkovala motorka, jedno SUV, drahé sportovní auto a dva historické automobily z třicátých let. Oba veterány zřejmě někdo uváděl do původního stavu. V posledním stání byly police s nářadím a náhradními díly.

Sídlo i luxusní auta byly dokonale střežené. Na každých dveřích, na každém okně domu byl alarm. Pozemek byl obehnaný vysokou cihlovou zdí. Všude byly bezpečnostní kamery, které monitorovaly pohyb kolem domu ze všech stran a úhlů a dokonce i na cestě vedoucí k soukromé pláži. Nekotvila tam žádná loď.

Bylo jí to divné, protože přístavní dok byl vhodný i pro velkou jachtu, ale nekotvil tam ani malý člun. A samozřejmě – nikde nebyla ani noha.

K jejím povinnostem patřilo také mytí oken. A oken bylo ve velkém domě opravdu hodně. Ze všech byly překrásné vyhlídky a všechna byla zastíněná proti ostrému floridskému slunci. Když se Bianca ve velkém obývacím pokoji postavila k oknu, dívala se do dálky na mrakodrapy na Miami Beach a přemýšlela, jak lidé, kteří v nich bydlí, žijí své normální životy, nikdo ji zvenku nemohl vidět.

Ale snažila se to nedělat, protože ji to vždycky rozesmutnilo. Toužila po normálním životě. Chtěla s těžkými nákupními taškami jít s davem lidí do podzemky, poslouchat rozhovory v jazycích, které neznala. Chtěla jít ulicí a nasávat vůni kořeněných jídel smíšenou s pachem asfaltu, vejít do dveří bytu a zavolat: „Už jsem doma!“

Chtěla, aby jí někdo odpověděl.

A místo toho uklízela cizí dům, sbírala listí z vody v bazénu a sekala trávu. Přesvědčovala se, že je šťastná, protože se jí podařilo žít v utajení, jak si přála. Byla dobře placená a měla k dispozici značnou sumu na různé potřeby pro domácnost. Všechno, co objednala – většinou to byly potraviny, ale i knížky –, nechával poslíček u brány.

Bylo neuvěřitelné, kde se ocitla ve snaze uživit se, a přitom nebýt viděna. Teď, když měla čas se tím vším zabývat – a času měla opravdu dost –, přemýšlela o tom, jestli se nedostala z deště pod okap. Nebyla by jen spolupachatelka finančních podvodů, ale byla by i největší pokrytec, jaký kdy žil.

Nebyl majitel tohoto sídla zločinec? I bohatí lidé páchají závažné zločiny. Majitelé společnosti Morris a Ackerley toho byli dokonalým příkladem. Její snoubenec Troy Ackerley byl okouzlující muž, absolvent jedné z nejprestižnějších amerických univerzit. Pocházel z rodiny, kde se dědil obrovský majetek z generace na generaci. A přitom okrádal obyčejné lidi o jejich celoživotní úspory.

Jak jsem mohla být takový hlupák a zaplést se s ním! Jak jsem mohla podlehnout jeho lichotkám a dovolit mu, aby zneužil mé situace!

Pokud teď dostávala jako mzdu špinavé peníze, musela je přijmout čistě kvůli svému špatnému úsudku.

Jak si ustlala, tak si lehla.

Povzdechla si, utrhla několik zralých pomerančů a šla s nimi do kuchyně, jak to dělala každé ráno. Jedla toast, který si připravila, a lisovala pomeranče. Šťávu dávala do malých plastových krabiček a do mrazáku. Ochucovala si jimi pitnou vodu.

Krájela pomeranče a snila o tom, kam by šla, kdyby mohla odtud odejít. Přemýšlela o tom neustále. Na to a na zaměstnání, které by mohla v budoucnu vykonávat. Musela by se rekvalifikovat, protože svou původní práci dělat nemohla. Kde a co budu dělat? A bude mě chtít někdo zaměstnat?

A také ji tížila samota. Kromě řidiče dodávky nebo poslíčka, kteří jí interkomem oznamovali, že jí dovezli, co si objednala, nepromluvila s nikým ani slovo. S vnějším světem nekomunikovala. Zpočátku neustále sledovala zprávy. Ale teď už to nedělala. Morrise a Ackerleye začali úřady vyšetřovat, ale k ničemu to nevedlo. Oba obvinění popírali. Na ni házeli špínu při každé příležitosti.

Chtěla se hájit, ale i když ji to stálo velké přemáhání, neudělala to, protože by musela požádat někoho o pomoc. Nikdy by se neobrátila na média.

Nebo na něho.

Na Everetta.

Měla smíšené pocity, když na něho myslela.

Po setkání v letadle musela v Miami vyřídit potřebné záležitosti, aby mohla definitivně opustit svůj minulý život. V knihovně si o něm na počítači vyhledala informace. Z článků v bulvárním tisku se dozvěděla, že jeho otec byl známý švýcarský konstruktér automobilů, který při jedné ze zkušebních jízd utrpěl zranění hlavy. Jeho matka byla Francouzka a pracovala v OSN jako tlumočnice. Předmětem článků byl také jejich velký rodinný majetek, který z větší části přešel do rukou Everetta.

Byl proslulý playboy. Brzy po dvacítce měl kapsy plné peněz, takže to ani nemohlo být jinak. Cestoval po celém světě, podnikal dobrodružné výpravy. K tomu logicky patřily večírky, noční kluby, dovolené na horách a románky s tou či onou ženou ze společenské smetánky. Také se aktivně účastnil automobilových závodů. Viděla jeho fotku pořízenou v Monte Carlu. Byl na ní mladík, který objímal dvě nádherné ženy ve zlatých šortkách a miniaturních podprsenkách.

Co by asi říkal těm autům tady v garáži, pobaveně si někdy říkala Bianca.

Myslela na něho velmi často, někdy měla dojem, že je tu s ní. Zřejmě to bylo proto, že byla tak zoufale sama a toužila po společnosti a on byl poslední člověk, s nímž se seznámila. Strávili spolu krásné chvíle a vedli zajímavé rozhovory.

Zajímavé, Bianko? Možná pro tebe, ozval se hlásek v hlavě. Od prvního okamžiku bylo zřejmé, že on je mistr v balení holek. To, že s ním půjdu na večeři, poslouží svému účelu, říkala si, ale nic jiného kromě společné večeře nepřipadá v úvahu. Skočit do postele s neznámým mužem nebyl její styl.

Musela si přiznat, že na něm bylo něco, co ji na první pohled okouzlilo, odzbrojilo ji a vzbuzovalo v ní důvěru. Stálo ji obrovské úsilí nesvěřit se mu s tím, co se chystá udělat. Celý život byla zvyklá něco skrývat, a proto mu nakonec nic neřekla.

Bála se, co bude dál a potřebovala naléhavě přijít na jiné myšlenky. Vzhledem k tomu, jak obrovský životní krok zamýšlela podniknout, dávalo smysl, že riskovala a podlehla okouzlujícímu neznámému muži.

Nebo prostě jen chtěla, aby ji někdo objal.

Tak či onak, užila si to. Hodila úplně všechno za hlavu. Byla to jedinečná zkušenost. Když odcházela z jeho pokoje, měla pocit, že se změnila. Byla rozhodná a sebevědomá. Jiná.

Anebo podlehla iluzím, protože ve skutečnosti byl pouze dobrý v posteli?

Moc ráda by ho zase viděla. Rozum jí říkal, že pokud se s ním znovu setká, bude zklamaná. Pochybovala, že si na ni vůbec vzpomněl. Možná, že by si ji ani nepamatoval, což by bylo neuvěřitelně ponižující.

Stejně odtud nemohla odejít. Vrhli by se na ni paparazzi. Hledala ji státní komise pro cenné papíry, FBI a ministerstvo spravedlnosti. Dočetla se, že jí může hrozit i soudní stíhání za prozrazení interních informací. Pokud jí nabídnou ochranu, bude na tom stejně jako teď, ale s ještě menší možností pohybu. Co bylo ale nejhorší a bohužel pravděpodobné – pokud se Troyovi Ackerleyovi a jeho společníku Kirku Morrisovi dostane do rukou, mohla by být v ohrožení života.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Popelka a playboy z Miami.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.