Louise Fullerová

Stvrzeno polibkem

Překlad

Anna Mašková

Milá čtenářko,

tento měsíc Vám přináším opět dva příběhy, které jsou provázány s osudy postav, s nimiž jste se už seznámila. Ve Sladkém životě je to kniha pojmenovaná Následky jedné noci od Jackie Ashendenové, která bezprostředně navazuje (po pravdě řečeno se dokonce odehrává souběžně) na příběh s názvem Vrátil jsem se!, který vyšel minulý měsíc. V červnu jste se mohla dozvědět více o osudech jedné z dcer domorodého nigerijského krále v povídce Jadesoly Jamesové Líbánky na Seychelách, jejíž mladší sestra je hrdinkou knihy Princezna, kterou potřebuje, kterou si můžete přečíst tento měsíc.

Takovými společnými motivy všech šesti příběhů jsou ale vztahy dětí a rodičů – a prakticky vždy jsou to rodiče, již se v povídkách na svých dětech nějakým způsobem provinili. Další rovinu pak představuje motiv odpovědnosti za někoho. Taková odpovědnost může být sice krásná věc, když je jí ale moc, dokáže hrdinům pěkně svázat křídla. Přesvědčte se o tom ale sama!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Maid for the Greek’s Ring

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2022

Překlad:

Anna Mašková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2022 by Louise Fuller

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9405-8 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9406-5 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9407-2 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Svatební apartmá v legendárním hotelu Stanmore v londýnské čtvrti Mayfair bylo určitě tím nejkrásnějším pokojem, jaký kdy Effie Priceová viděla. A rozhodně patřilo i k těm nejdražším, ačkoliv Královské apartmá o patro výš bylo ještě dražší. Jedna jediná noc by v něm přišla na více než na polovinu jejího ročního platu pokojské.

V zrcadle zahlédla svou úhlednou uniformu, jednoduché černé šaty se slušivou bílou zástěrkou, a to jí připomnělo, že je placená za to, aby tady uklízela, a ne se jen nadšeně rozhlížela kolem.

Bylo však dost těžké neobdivovat nádherný, krémově zbarvený obývací pokoj. Effii připadal tak obrovský, že by v něm bez potíží přistálo snad i malé letadlo. Na stropě se třpytily křišťálové lustry a ručně vyrobený nábytek z masivu dokresloval celkovou atmosféru luxusu. Ale i tak… Stála by svatební noc v tomto apartmá za tak astronomickou sumu?

Přejela rukou po mramorové římse krbu a povzdechla si. V jejím případě to byla stejně pouhá řečnická otázka. Nejen kvůli tomu, že měla vždy dost hluboko do kapsy, ale už jí bylo dvaadvacet a neměla dosud ani jeden vážný vztah.

„Á, tady jsi. Nemohly jsme tě najít…“

Effie zvedla ze země hromádku použitých ručníků a ohlédla se přes rameno. Její dvě nejlepší kamarádky, pokojské Janine a Emily, nakukovaly do dveří.

Janine natáhla ruku, vzala si od Effie ručníky a hodila je do koše na špinavé prádlo. „Jdi už. My to doděláme.“

Effie zavrtěla hlavou. „To je v pořádku. Už to skoro mám.“

V duchu si odškrtávala seznam úkolů.

Postel s nebesy byla dokonale ustlaná. Dřevěný nábytek naleštěný, minibar i psací stůl doplněné, vana i umyvadlo se čistotou jen blýskaly, miniaturní toaletní potřeby již doplnila, ručníky vyměnila za čisté, zrcadla se leskla…

„Už musím jenom vyluxovat.“

„To nech na mně.“ Emily přistoupila k vysavači. „No tak, Effie. Dnes máš přece svůj velký den!“

Effie cítila, jak se jí svírá žaludek. Můj velký den.

Znělo to jako téma nudné školní slohové práce. Effie nejistě vydechla. Ráda si v hlavě vymýšlela příběhy a představovala různé děje.

Tento konkrétní velký den však neexistoval jen v jejích představách. Odehraje se naživo už za hodinu.

Cítila, jak ji zalila vlna paniky i vzrušení. Už odmalička snila o tom, že bude mít vlastní parfumerii. Její matka Sam pracovala z domova jako kosmetička a chodilo k ní hodně zákaznic. Když Effie pozorovala, jak jim v matčině péči mizí vrásky kolem očí, připadalo jí, jako by matka kouzlila.

A stejný půvab pro ni měla i výroba parfémů. Nejen samotný proces přeměny surovin v jedinečnou vůni, ale i onen magický účinek, jímž vůně působila na člověka, který ji měl na sobě, stejně jako na lidi kolem. Parfém dokázal změnit náladu, navodit pocit štěstí, přitažlivosti i síly.

Ale nešlo jí jen o to, aby měnila k lepšímu životy cizích lidí. Toužila především i po tom, aby si její matka už konečně nemusela dělat starosti o peníze.

A dnes již má svůj sen konečně na dosah ruky.

Cítila, jak ji celé tělo svrbí nervozitou i vzrušením. Pořád tomu ještě nemohla úplně uvěřit, ale pokud schůzka dopadne dobře a banka jí odsouhlasí půjčku, tak jí do osmačtyřiceti hodin přijdou na účet peníze a začne jí nový život. O dvě minuty později už kráčela chodbou, ale po chvíli se zastavila, sundala si brýle, které ji začaly dost nepříjemně tlačit, a jemně si masírovala bolestivý otlak. Vtom z výtahu vystoupil vysoký muž a vedle něj se klopýtavě potácela nějaká žena. Přidržovala se jeho paže, jako by to byl záchranný kruh. Hosté v této části hotelu byli buď bohatí, nebo slavní. A personálu bylo od vedení důrazně doporučeno, aby se vyhýbal očnímu kontaktu i jakékoliv konverzaci. Effie proto sklopila oči a snažila se projít kolem nich co nenápadněji u stěny chodby.

„Tady to není, musíme se vrátit,“ řekl najednou muž své společnici hlasem, jenž Effii tak ohromil, že mimoděk zůstala stát na místě a na pažích jí naskočila husí kůže.

Lidských hlasů si obvykle nijak zvlášť nevšímala, byly pro ni nezajímavé. Okolní svět vnímala spíše jinými smysly – odjakživa ji neuvěřitelně fascinovalo, jak věci voní a chutnají. Ale hlas tohoto muže se nedal jen tak ignorovat. Byl sytý, hluboký, s dráždivě proměnlivým přízvukem.

Kdyby to byla vůně, pomyslela si zasněně, byla by to směs tabáku a levandule s jemným nádechem vůně hořkých mandlí, skořice a vanilky, jako voní cukrářské fazolky tonka.

Podívala se na jeho tvář a všimla si hustých tmavých vlasů, ostře řezaných rysů, jemně zlatavé pleti i smyslně tvarovaných úst a modrých očí. Nejmodřejších, jaké kdy viděla.

Jednoznačně to byl ale nejúžasnější a nejatraktivnější muž, jakého kdy viděla!

Úplně se jí z něj zatočila hlava a kdyby se nepřidržela stěny, málem by se skácela na zem.

Muž na ni ale ani nepohlédl a oči měl jen pro mladou ženu vedle sebe. Effie mu to ovšem nemohla mít za zlé, protože ať už ta žena byla kdokoliv, krásou se mu bezesporu vyrovnala. Měla nádherně štíhlou postavu, dlouhé nohy a hřívu lesklých blond vlasů. Působila podobným dojmem jako ušlechtilí plnokrevní koně v paddocku před dostihem. Effie se v koních vyznala, sledování dostihů v televizi bylo totiž velkou zálibou jejího otce.

Vzpomínka z dětství se v ní rozburácela stejně silně, jako by to byla dunící kopyta koní, střemhlav uhánějících po dostihové dráze. Otřásla se. Ne. Její otec byl to poslední, na co teď chtěla myslet! Vzpomínky na něj by v ní jen vyvolaly pocit bolesti a bezmoci, a to si teď nemohla dovolit. Potřebovala být silná. Nebo si tak alespoň připadat.

Jenže to nebylo nic lehkého, když je člověk tak bezvýznamný a obyčejný jako ona. A lehko zapomenutelný.

„Vidíš? Vystoupili jsme ve špatném patře. Musíme zpátky do výtahu.“

Muž ustoupil dozadu do otevřených dveří výtahu a táhl za sebou i onu ženu. Pak se obrátil k panelu s tlačítky pater, pootočil hlavu a pohlédl jasně modrým pohledem přímo do Effiiných očí. Jeho elektrizující pohled na ni zapůsobil tak silně, až téměř zavrávorala. Stěny kolem ní se zachvěly a zmizely. Všechno kolem ní pozbylo na významu. Stála na místě, jež nepoznávala, a věděla jen to, že se její tělo chvěje divokou, závratnou a bezejmennou touhou po… Touhou po čem?

Dveře výtahu se pomalu zavřely.

Effie si nasadila brýle, zadívala se na svůj odraz v naleštěných ocelových dveřích výtahu a v nitru se jí rozhostila panika a zmatek. Neměla ponětí, jak by na tu otázku měla odpovědět. Jaká touha jí teď proudí v žilách… Jak by to také mohla vědět? Neměla ten pocit s čím srovnat.

Ne, že by jí vadilo, že je ještě panna. Vlastně cítila spíš úlevu, hlavně když její kamarádky šílely z dalšího rozchodu. A kvůli nešťastnému manželství svých rodičů mohla jen těžko věřit v lásku a oddanost. A co se týče sexu – zatím prostě nepotkala toho pravého. A naštěstí ani toho nepravého.

Nebylo to však jen její tichou a uzavřenou povahou. Kvůli péči o matku měla jen málo příležitostí k běžnému společenskému životu mladých lidí. Sex, intimita a vztahy ji tak víceméně minuly a kromě několika neobratných polibků na silvestra se ještě nikdy žádného muže nedotkla jinak než přátelsky. A ani jí se ještě žádný muž nikdy nedotkl. Zvláštní ale bylo, že pohled toho muže z výtahu jí však jako dotek připadal. Jako skutečný a velmi intimní dotek.

Effie zavrtěla hlavou, přinutila se přestat myslet na podobné hlouposti a dál spěchala chodbou.

V přízemí se rychle podívala na hodinky. Na převlečení sice měla ještě dost času, ale když v uniformě procházela hlavní částí hotelu, tak ji jako obvykle zastavilo pár lidí, aby se zeptali na cestu do restaurace nebo k výtahu. Trvalo jí proto dalších dvacet minut, než se konečně dostala dolů k šatnám.

Musela si už pospíšit. Vyhnula se hloučku hostů a zamířila k jednomu z bočních vchodů. Za chůze si rozepnula zástěru, rozpustila drdol a stáhla vlasy do culíku.

Na převlékání už bylo pozdě, ale vlastně to ani nijak nevadilo. V bance věděli, že dělá pokojskou, a ona se za svou práci nestyděla. Přesto, že bylo na světě dost lidí, kteří při pohledu na její uniformu viděli jen pokojskou, a ne člověka.

Na chvíli se zasnila.

Kéž by vypadala jako ta žena z výtahu! Dokonale upravená a sofistikovaně elegantní. Místo toho však vypadala dost nezajímavě, byla až moc hubená, měla fádní hnědé vlasy a nezajímavé hnědé oči v laciných brýlích s hnědými obroučkami.

Ovšem na druhou stranu, kdyby byla sofistikovaně elegantní, tak by možná byla až příliš okouzlená vlastním vzhledem a nezajímalo by ji už vymýšlení nových parfémů. A ona přitom výrobu parfémů milovala nade všechno. Vůně pro ni znamenala mnohem víc než jen součást outfitu. Byla to pro ni vstupenka do úžasného světa daleko za čtyřmi stěnami jejího malého bytu.

Ano, vstupenka do úžasného světa! Pocítila najednou příval nadšení, stejně vzrušujícího a silného jako všechny parfémy, které dosud vytvořila. A když vykročila do jasného jarního rána, na rtech se jí objevil slabý úsměv. Možná by to s tou vstupenkou měla napsat do své žádosti o půjčku. Ano, rozhodně to tam ještě doplní. Musí si rychle napsat do mobilu poznámku –

Mobil!

Vyděšeně sebou trhla, škubnutím za zip otevřela tašku a rychle ji prohledala. Po mobilu ale nebylo ani stopy. Musela ho zapomenout v šatně ve skříňce. Bez něj se ale do banky nedostane! Neměla vůbec orientační smysl a v Londýně bylo naprostou ztrátou času žádat kolemjdoucí o pomoc, protože se z nich skoro vždy vyklubali turisté.

Nedalo se nic dělat, musela se pro něj vrátit.

To bych měla v pohodě stihnout, říkala si. Do banky to jsou jen dvě stanice metrem a pak kousek pěšky. A na schůzce měla být až za dvacet minut.

Spěchala ulicí zpět k bočnímu vchodu do hotelu, najednou však ztuhla leknutím. Těsně vedle ní totiž u obrubníku zničehonic bezhlučně, ale dost rychle zaparkovalo obrovské černé SUV. Effie zůstala stát a snažila se vzpamatovat z toho velkého leknutí.

Vtom se otevřely dveře hotelu a vyšel z nich muž, po jehož boku stáli dva statní muži v černých oblecích. Očima v elegantních slunečních brýlích pozorně sledoval mobil v ruce. Ani nemusel sundávat tmavé brýle, aby věděla, že jeho oči jsou modré.

Byl to ten muž z výtahu a s očima dál upřenýma na displej mobilu mířil přímo její směrem. Na několik vteřin zaváhala. Věděla, že by měla rychle uhnout, ale tělo měla po předchozím leknutí ještě celé ztuhlé. Nakonec se na poslední chvíli pokusila ustoupit stranou, ale to už bylo pozdě. Letmo zblízka zahlédla detail širokého mužného hrudníku v modré košili, zamračený výraz a hned na to jí z ramene spadla taška. Náraz mužových pevných svalů jí téměř vyrazil dech.

„Ach, moc se omlouvám!“ omluvila se automaticky a trochu zavrávorala. Nebyla to sice její vina, ale podle hotelových pravidel měli v podobných případech nárok na omluvu vždy jen hosté. Muž z výtahu se instinktivně a rychle natáhl a přidržel ji za loket, aby oba neupadli.

Cítila, jak se pod tím tmavým a dokonale padnoucím oblekem skrývá živočišná vitalita, síla a divokost, díky níž si teď připadala tak zvláštně zmatená.

„Kdybyste se pořádně dívala, kam jdete, tak byste se mi nemusela omlouvat,“ řekl příkře a zadíval se na ni tak, že v jejím těle vyvolal pocit napětí i uvolnění zároveň. Přistoupil o krok blíž a jemně poklepal na skla jejích brýlí. „Možná byste si měla zajít k očnímu, aby vám dal silnější skla.“

Effie se na něj podívala a zčervenala. Nejen kvůli jeho nespravedlivé poznámce, ale i kvůli drzé důvěrnosti, s jakou se k ní choval.

Uvolnila loket z jeho sevření. „Vlastně jste do mě vrazil vy, pane…,“ podotkla a čekala, až se jí představí.

„Kane,“ řekl nakonec. „Achileas Kane.“

To jméno se vznášelo ve vzduchu kolem ní jako jedna z těch třpytivých vážek, které občas vídala u jezera Serpentine, když šla po práci na procházku do Hyde Parku. Zachvěla se. Achileas… podle Achilla, největšího válečníka starověkého Řecka, legendárního hrdiny z Tróje. Hrozivého. Nemilosrdného. Neúprosného.

Achileas, host z Královského apartmá hotelu Stanmore.

„Snad bych i já mohl vědět vaše jméno…?“

Tón jeho hlasu byl zdvořilý, ale skrýval se v něm zároveň i výrazně velitelský podtón.

„Effie Priceová.“ Ucítila, jak na ni pohrdavě pohlédl třpytivýma modrýma očima, a proto rychle dodala: „A jak už jsem řekla, to vy jste do mě vrazil. Takže možná to nakonec nebudu já, kdo by si měl zajít na oční.“

Úplně cítila, jak se jí zatajil dech, když se jeho zorničky zaleskly jako dva paprsky majáku na temném moři. Všechno kolem ní utichlo, nevnímala nic jiného než tlukot svého srdce.

Začala si připadat nesvá a potřebovala uniknout před jeho pronikavým modrým pohledem. Rychle se proto sehnula, aby zvedla ze země svou tašku. Muž byl však rychlejší, a když se oba zase narovnali, držel tašku tak, aby na ni nedosáhla.

„Takže nakonec je to snad moje vina?“ zeptal se kousavě.

Popadl ji vztek. „Ano, přesně tak. A když už jsme u toho, beru zpět svou omluvu,“ dodala, když se trochu vzpamatovala ze všech těch nezvyklých pocitů. To, že vypadal jako řecký bůh, ještě neznamenalo, že se tak může chovat! Házet očima hromy a blesky a pohrdavě se nad ní tyčit tmavém obleku!

„Co prosím?“ Podíval se na ni, jako by ji viděl poprvé. A možná tomu tak i bylo. Většinou ji lidé přehlíželi, tak proč by tomu teď mělo být jinak?

„Říkala jste, že berete zpět svou omluvu?“ řekl tím zvláštním hlasem, ale její pozornost teď upoutala spíš jeho ústa, která se v jednom koutku stáčela nahoru do zvláštního tvaru. Jako by to byl háček, na němž ji zasekl jako nějakou bezmocnou rybu a táhl ji do neznáma.

Při těch myšlenkách se jí opět zmocnil divný pocit a málem uhnula pohledem. Ale vzpamatovala se z toho. „Ano, beru!“ řekla a snažila se, aby se jí moc nechvěl hlas. „Proč bych se měla omlouvat za něco, co jsem neudělala? Jen jsem se v první chvíli snažila být zdvořilá. Ovšem ve skutečnosti byste se měl omluvit vy mně!“

No to snad nemyslí vážně!

Achileas Kane se zadíval na drobnou dívku, která před ním rozhořčeně podupávala o zem špičkou boty, a na chvíli zapřemýšlel, jestli se nepřeslechl.

Říci, že měl špatnou náladu, by ani zdaleka nevystihovalo to, jak se cítil. Bylo to totiž ještě mnohem horší. Všechno začalo špatně hned ráno, když konečně odešli z Nikova večírku.

Oba. Spolu. Zlobně sevřel čelist. Na večírek dorazil předchozího dne sám, bez Tamary, a rozhodně s ní neměl v plánu ani odcházet. Jejich předchozí dvouměsíční vztah byl čistě fyzickou, i když oboustranně uspokojivou záležitostí. Ukončil ho sice už před dobrým půl rokem, ale z nějakého nepochopitelného důvodu se Tamara včera večer rozhodla, že jejich vztah ještě ani zdaleka neskončil, ba naopak, že by bylo dobré ho pojmout mnohem vážněji. Pak se strašně opila a bylo jí hrozně špatně. A celou tu dobu se ho držela za ruku jako klíště, takže nakonec bylo jednodušší ji prostě odvézt do hotelu a nechat ji, aby se z toho vyspala.

Když jí ale pak v apartmá oznámil, že on sám musí někam odjet, začala se vztekat a nadávat mu nejen v angličtině, ale i v ruštině. A když ani potom nezměnil plány, začala mu dokonce vyhrožovat, že zavolá svému otci.

Oleg Ivanov byl ruský oligarcha, bohatý jako sám Krésus. Nedávno provdal svou nejstarší dceru za technologického miliardáře a podobné ženichy teď hledal i pro svoje dvě mladší dcery.

A bude muset hledat dál! Achileas manželství v žádném případě neplánoval. Stejně nechápal, proč se vůbec lidé berou, když každé druhé manželství končí rozvodem.

A nic by na tom nezměnilo ani tisíc manželských slibů slavnostně vyslovených před tisícem svatebčanů. Věrnost byla iluze, uměle vykonstruovaná společností, a nikoliv biologicky daná realita. Jako nechtěný a neuznaný nemanželský syn rejdařského magnáta Andrea Alexia už o tom věděl své.

V hrudi ho bodla známá nepříjemná bolest. Někdy měl pocit, jako by měl místo srdce jen mučivě tichou prázdnotu, kterou nikdy nedokáže nic naplnit. Ale cítil to tak odjakživa a s pocitem, že je nechtěný a zbytečný, se už naučil žít.

Ale teď dostal šanci to změnit.

Navzdory manželské nevěře byl jeho otec tradičním řeckým mužem a patriarchou jedné z nejstarších řeckých rejdařských rodin. A když nedávno vážně onemocněl, začal se tváří v tvář smrti zabývat svým odkazem a životním dílem. Tím, co po sobě zanechá.

Jenže bez legitimního pokrevního mužského dědice to moc nešlo, a tak byl ochoten přijmout do rodinného klanu svého nemanželského syna. Po dvaatřiceti letech, čtyřech měsících a deseti dnech se Andreas rozhodl, že chce, aby byl jeho jediný syn součástí posledních týdnů či měsíců jeho života.

Achileas se už jako malé dítě dozvěděl, že Richard Kane nebyl jeho pravým otcem, a proto donekonečna snil o setkání s mužem, který jím byl. Když k tomu však došlo, realita se od jeho snů snad už víc lišit nemohla. Bylo to jako setkání s cizím člověkem. S chladným neznámým patriciem.

S tím rozdílem, že mu teď tento cizinec sliboval něco, o co měl Achileas velký zájem. Legitimitu původu a přijetí do bohaté a vážené rodiny.

To vše ale pod jednou podmínkou.

Požadoval, aby se jeho jediný syn usadil a oženil. A – ačkoliv to bylo spíše naznačeno než nějak oficiálně vysloveno – aby zplodil dědice, kteří by zajistili pokračování rodu Alexiů.

Achileas na chvíli zatajil dech. Kéž by to bylo tak snadné!

Vzpomněl si na Tamařinu dnešní dramatickou scénu.

Možná by to s ní ale mohlo fungovat. Byla bohatá, krásná a dobrá v posteli. Navíc sama chtěla, aby byl jejich vztah vážnější, což by mu ušetřilo dost starostí. Byl si jistý, že kdyby ji požádal o ruku, tak by nezaváhala ani na vteřinu a řekla ano.

Ale šlo o to, že Tamaru rozhodně za ženu nechtěl. A co se týče dětí, tak ty už teprve nechtěl.

Vlastně měl už po krk vztahů tak nějak obecně, tím spíše se ženami, snažícími se dosáhnout svého pomocí křiku, pláče a dupání.

Oči mu padly na ženu, která ho mlčky pozorovala.

Effie Priceová sice nekřičela ani neplakala, ale zato očekávala, že se jí omluví.

Všiml si diskrétně odvrácených pohledů svých bodyguardů a cítil, jak se v něm zvedá vlna hněvu. Za koho jej ta holka má? Jak se vůbec opovažuje s ním takhle mluvit?

Stačí se na ni podívat a člověk hned ví, co je zač. Úplná nula, pomyslel si pohrdavě a přelétl pohledem její obyčejné boty a lacinou tašku. A ty její šaty snad šili nějací misionáři před sto lety.

Kdyby do něj nevrazila, nestála by mu ani za jeden jediný pohled. Přesto mu připadala povědomá… Očima přejel její oválný obličej.

Měl hlad, byl unavený a spěchal. A tak teď úplně cítil, jak v něm sílí vztek a frustrace z posledních několika hodin. To poslední, co teď potřeboval, bylo, aby ho poučovala takováhle slečna Nula!

„O mojí omluvě si můžete leda tak nechat zdát,“ řekl tiše.

Šokovaně zamrkala velkýma očima za silnými skly brýlí, ale nic na to neřekla, jen hrdě zvedla bradu. Pocítil náhlý a nevysvětlitelný záblesk chtíče, když sklouzl pohledem po měkké křivce jejího hrdla. „Potom si už ovšem my dva nemáme co říci,“ řekla stroze. „Buďte tak laskav a vraťte mi mou tašku. Spěchám.“

Achileas zaskřípal zuby. Slyšel dobře? Odmítla se s ním o tom dál bavit? Ona odmítla jeho?

Byl tím tak šokovaný, že se nezmohl ani na slovo, jen ji nevěřícně pozoroval. Už mu nemá co říct? Ne, takhle by to tedy nešlo. Poslední slovo musel mít vždy on.

„Omlouvám se, pane…,“ řekl najednou Crawford, šéf jeho ochranky.

„Co je?“ zeptal se nevrle Achileas, aniž by se k němu otočil.

„Máme tu problém, pane Kane. Slečna Ivanovová zřejmě zavolala svému bratrovi a ten je teď na cestě k nám.“

Achileas potichu zaklel.

No jasně, to se dalo čekat. A jak znal Romana, nepochybně se mu chystá udělat parádní scénu.

Za normálních okolností by mu to ani v nejmenším nevadilo. Naopak. V konfliktech a konfrontacích se spíše vyžíval. A právě to byl i jeden z důvodů, proč se z absolventa obchodní školy stal ještě před třicetinami miliardářem díky investicím v hedgeových fondech.

Ale jeho otec, Andreas Alexios, vnímal skandály jinak. Měl k nim přímo patologický odpor. To byl vlastně i důvod, proč měl on, jeho nemanželský syn, jiné příjmení.

Cítil, jak se mu v hrudi šíří bodavá bolest. Všechno se vyřešilo už dávno předtím, než se narodil. Hned poté, co jeho matka zjistila, že je těhotná, k ní dorazil tým právníků s dohodou, která ji zavazovala k mlčenlivosti. A výměnou za mlčení dostala štědré finanční vyrovnání.

Teď ovšem věděl, že ta částka mohla být klidně desetinásobná a Alexiovo jmění by to ani nepocítilo. Ale ještě víc ho ranilo, že si jeho otec sedl s právníky a pečlivě spolu s nimi vypočítal, na kolik ho to přijde, když se ke svému synovi sice nebude znát, ale zároveň mu bude vyplácet společensky přijatelné výživné. A pak mu dal přesně tolik, aby měl vždy zajištěny peníze na vše potřebné, ale zároveň zase ne tolik, aby se mohl vyrovnat svým nevlastním sestrám a bratrancům.

Pak se jeho finanční situace samozřejmě změnila. Ale musel ji změnit sám, a to tvrdou prací a odhodláním. A také díky ctižádosti, jež poháněla jeho touhu po úspěchu, vítězství a po tom, být nejlepší, aby nad Andreem vyhrál. Aby už nepotřeboval otcovo bohatství.

A dnes již byl díky tomu všemu tak daleko, že ani nechtěl s otcem navázat nějaký vztah. Doba, kdy chtěl a potřeboval otce, už byla minulostí. Teď už se chtěl jen pomstít. Prahl po odplatě za to, že ho otec tak dlouho ignoroval. A chtěl si vzít, co mu právem náleželo. Kromě toho by bylo jméno Alexios výhodné pro jeho budoucí podnikatelské plány. Pro jeho obchody a investice. To bylo totiž to jediné, na čem mu v životě záleželo.

A tak byla hádka s Romanem luxusem, jejž si teď nemohl dovolit. Nemohl riskovat a dát otci důvod, aby ho odmítl uznat za svého syna a dědice.

Bylo však nepříjemné nemít poslední slovo.

Při té myšlence se zamračil a podíval se na Effii. Když k němu vzhlédla, spatřil, jak se odráží v jejích brýlích tak, jak jej viděla ona. Jako neoholeného a nevrlého cizince, který se nad ní hrůzostrašně tyčil.

Ale jeho chyba ta srážka nebyla. Ještě jí ukáže, kdo tady bude mít poslední slovo!

„Takže podle vás si už nemáme co říct? Naopak! Dokud se celá tahle situace nevyřeší, tak se odsud ani nehnete,“ řekl a zaměřil svůj temperament i vzrůstající frustraci přímo na ženu před sebou.

Chvíli nevěřícně mlčela, ale pak se naštvaně zamračila. „V tom případě byste si možná měl zajít rovnou i na ušní, pane Kane,“ řekla. „Jak už jsem vám totiž řekla, spěchám a mám už nejvyšší čas být někde jinde.“

Lehce se začervenala a vypadala díky tomu tak svěže a hezky, že se na ni Achileas udiveně zadíval. A vzápětí ho zaskočila vlna hřejivého pocitu, která mu v reakci na ni proběhla po těle.

„Můj zrak i sluch jsou v naprostém pořádku, slečno Priceová. Jsem zdravý jako řípa.“

„Až na vaše ego.“ Jedno jemné obočí se jí vyklenulo vzhůru. „To mi připadá dost nezdravé a hodně zvětšené. Není náhodou napuchlé? Možná byste měl zajít k doktorovi alespoň s tímto problémem.“

Ve srovnání s urážkami a obviněními, které na něj předtím chrlila Tamara, byla tato urážka vlastně nicotná. Tak proč se ho ale její poznámka tak dotkla? Proč najednou cítil potřebu její obvinění nejen popřít, ale také jí dokázat, že se mýlí?

Neznal, a vlastně ani nechtěl znát odpověď na žádnou z těchto otázek, a tak pohlédl stranou na bodyguardy, čekající v uctivé vzdálenosti.

Připadal si směšné.

Roman se tu mohl objevit každou chvíli a jejich setkání by mohlo mávnutím proutku zhatit všechny jeho plány na sblížení s otcem. Přesto se však z nějakého důvodu, který byl mimo jeho chápání, stále zdráhal rozhovor ukončit a jít svou cestou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stvrzeno polibkem.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.