Caitlin Crewsová

Siciliánova zapomenutá žena

Překlad

Kateřina Hamplová

Milá čtenářko,

kdy jindy než v květnu – měsíci tradičně spojovanému s láskou a zamilovaností – je lepší doba na čtení si příběhů o tom, že láska překoná úplně všechno. A že toho hrdinové a hrdinky šestice knížek z edice Sladký život a Sladký život Duo musejí překonat dost a dost…

Není podstatné, zda jsou hrdiny příběhů Angličané, Američané, Italové, Španělé, Francouzi či Řekové, zda se odehrávají v reálných státech světa, nebo ve vymyšlených královstvích, přihodit by se mohly … Tedy kdekoliv, kde dojde k tomu, že se lidé, již si jsou navzájem souzeni, odcizí a musejí k sobě zase najít cestu. Kdekoliv, kde může nastat ta chvíle, kdy to, co se zdálo být pevné a nezničitelné, najednou pukne jako prasklý zvon… A to může bohužel kohokoliv potkat kdykoliv…

Ale ne, není třeba být tak pesimistický! Je to sice těžké, ale vztahy mezi lidmi se na rozdíl od prasklého zvonu opravit dají. Stačí chtít. Opravdu chtít a vší silou za to bojovat. Tak jako toho byli schopni hrdinové a hrdinky mých příběhů.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Sicilian’s Forgotten Wife

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Překlad:

Kateřina Hamplová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2021 by Caitlin Crews

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9093-7 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9094-4 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9095-1 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Josselyn Christieová ani nečekala, že si svou svatbu bude užívat.

Nebyl to totiž ten typ svatby. A ona nebyla ten typ nevěsty – ten, jenž celý život sní o bílých šatech, armádě pomocníků a obřadu, plném důvěrnosti a lásky. Krásné šaty tedy samozřejmě měla, ale obřad byl stejně střízlivý jako budoucí manželství samotné. Jak také jinak, když se s ženichem sotva znají.

Josselyn chápala, že to nebude moderní manželství, plné romantiky a láskyplných vyjádření na veřejnosti. Užívat si to prostě nebylo na pořadu dne.

Ale přesto u ženicha doufala v určitou dávku zdvořilosti.

V tanečním sále byla právě oslava v plném proudu. Dům jejího otce, historické sídlo rodiny Christieových na jedné z nejlepších adres v Pensylvánii – a tím pádem vlastně v celé Americe – byl symbolem starým peněz v jejich nejokázalejší podobě.

Jen se tady někoho zeptejte, pomyslela si Josselyn, a měla v tu chvíli k pobavení blíž než kdy v posledních měsících.

Peníze, které byly vystaveny dnes večer na odiv v tomto tanečním sále, byly tak staré, že ti, kteří je zdědili, sami sebe nenazývali Staří Filadelfané. Dávali přednost označení ti praví Filadelfané nebo odvěcí Filadelfané, to záleželo na tom, kdo je právě poslouchal. Ale shodli se na tom, že jsou přímí – a v některých případech nepřímí – potomci prvních rodin původní kolonie Ye Olde Pennsylvania. Měli pocit, že jejich pokrevní linie je opravňují myslet si, že jsou zodpovědní za osídlení státu Pensylvánie a tím vlastně celých Spojených států.

Kdyby se Josselyn zaposlouchala pozorněji, byla si jistá, že by zaslechla, jak někteří ze snobštějších hostů si do hudby přítomné kapely mumlají takzvaný Filadelfský růženec, tu starou říkanku, složenou ze jmen významných pensylvánských rodin.

Morris, Norris, Rush a Chew…

Drinker, Dallas, Coxe a Pugh…

Rodina Christieových měla na jedné straně Whartonovy a na druhé Pennypackerovy. Jejich peníze byly staré, krev modrá a Josselyn měla odjakživa vědět, že ji čeká přesně takový osud, jaký se zhmotnil dnes. Neměla si představovat, že právě ona bude ušetřena obětování se pro rodinné jméno, tak jak to udělaly všechny ty nevěsty s modrou krví před ní.

„Jsi nějaká vážná, zlatíčko,“ ozval se vedle ní hlas jejího otce a vytrhl Josselyn z pochmurných myšlenek. Myšlenky na pokrevní linie a oběti by zjevně žádnou nevěstu neinspirovaly k úsměvu. Ale i tak se usmála prakticky okamžitě, protože pocítila obvyklý nával náklonnosti.

Dokonce i dnes.

Zvlášť dnes.

Protože ona svého otce miluje. Udělala by pro něj všechno, jak dnešní den potvrdil. Teď se na něj usmála. Vzpomněla si, jak jí kdysi připadal větší a silnější než cokoli, co by ji mohlo ohrozit. Nyní se zdálo, že s přibývajícími roky se stárnoucí Archibald Christie zmenšil, ale viděla, jak se v poslední době změnil, teď, když se postaral o jedinou dceru nejlépe, jak uměl.

Protože on věří, že tohle manželství zajistí Josselyn bezpečí. A protože přišla o matku a bratra, i když už se ta nehoda stala tak dávno, Josselyn vždy chápala, že její bezpečí je pro jejího otce na prvním místě.

Dokonce i za tuto cenu.

Její oči o své vlastní vůli zabloudily přes sál k tyčící se, chmurné postavě, k muži, ponořenému do konverzace se skupinkou ostatních miliardářů – kteří samozřejmě viseli na každém jeho slově – ale Josselyn se přiměla podívat se zpět na otce. Nemá cenu se ještě víc rozrušovat, nijak jí to neusnadní to, co je před ní.

„Myslím, že začátek každého manželství vyžaduje jistou dávku vážnosti a zamyšlení,“ pronesla se záměrnou lehkostí. Vzala otce kolem ramen a snažila se nevnímat, jak je křehký. Jen by jí to znovu zlomilo srdce. A její ubohé srdce už toho má dnes dost. „Nějaké střízlivé rozebrání situace nebo tak něco. Jasná mysl a klid jako příprava na to, co přijde.“

Slyšela, jak si otec slabě povzdechl. Stáli tam vedle sebe a dívali se na ty nóbl lidi, jak tančí, popíjejí a veselí se pod zářícími světly. Na lidi, kteří, jak bylo Josselyn jasné, už jí nevěnují jedinou další myšlenku. Ani jedinou.

Protože tohle byla svatba, jíž se lidé zúčastňují z mnoha různých důvodů, ale ani jeden z nich nemá co dělat s oslavou lásky. A Josselyn mohla obvinit leda tak sama sebe z toho, že ji vůbec kdy napadlo, že by láska mohla hrát nějakou roli v situaci, jako je ta její.

Bláznivá ženská.

„Já chápu, že tohle asi není to, co jsi chtěla,“ pronesl Archibald svým obvykle zdvořilým tónem, dovedeným k dokonalosti sedmi dekádami neustálého vylepšování. „Možná jsem starý blázen, ale doufám, že nejsem ještě úplně mimo.“

„Samozřejmě že ne, papa,“ zamumlala Josselyn. Jen ho chtěla uchlácholit, samozřejmě. Už milionkrát si řekla, že s tím musí přestat, protože je prostě načase rázně vykročit vpřed a vzít svůj život do vlastních rukou. Jenže bez ohledu na to, kolik novoročních rozhodnutí učinila, se nedokázala přimět přestat.

To ta láska. Nutila ji jednat proti vlastním zájmům a ona ani nemohla říct, že by jí to dosud až tak moc vadilo.

Jejího otce ovšem nebylo snadné jen tak uchlácholit. „Možná si myslíš, že jsem jen hloupý, dýchavičný stařík. Já to chápu. Ale myslím, že za nějaký čas sama uvidíš, že tohle všechno je pro tvé dobro.“

„Já to chápu,“ řekla Josselyn tak klidně, jak to jen dokázala. „Kdybych to nechápala, nikdy bych s tím nesouhlasila.“

A to bylo ono. Ona souhlasila.

Bez ohledu na to, jak nervózní byla, když dnes odpoledne kráčela tou uličkou, nikdo ji k tomu nenutil. Nikdo jí nedržel u hlavy pistoli, nikdo jí nevyhrožoval, nikdo na ni přímo netlačil. Josselyn se do otce zavěsila z vlastní vůle a kráčela vstříc svému osudu.

Otce po chvilce vtáhl do hovoru jeden starý rodinný přítel, ale Josselyn zůstala, kde byla. Uhladila si sukni nádherných šatů, přesné kopie těch, v nichž se vdávala její překrásná matka. Josselyn z nich měla velkou radost, spojovalo ji to s maminkou, i když vždy, když na ni pomyslela, stále ještě pocítila bodnutí smutku. Nařídila si nádech a úsměv, ale místo toho jí oči znovu utekly tam, kde stál on a vypadal stejně nepřístupně jako vždy.

Cenzo Falcone, muž, jehož jméno vzbuzovalo respekt i strach. Stačilo jen to křestní, Cenzo. Pocházel z rodiny evropských aristokratů, spřízněných s královským rodem a byl dědicem hradů a dalších nemovitostí po celém světě a jmění, které by nejspíš člověk neutratil za deset životů.

Cenzo Falcone. Její manžel.

Bůh buď milostiv její duši.

Procházející číšník nabídl Josselyn pití a ona ho vděčně přijala. Byla v pokušení ho do sebe hodit na ex, ale ovládla se. Opít se bylo možná lákavé – v tomto okamžiku víc než lákavé –, ale pochybovala, že by to skončilo dobře.

Svatba a hostina jsou jedna věc, ale hodiny už tikají. A brzy, až příliš brzy bude muset tohle místo opustit.

S ním.

Jako jeho žena.

Usrkla si šampaňského a nespouštěla oči z ženicha.

Můj manžel. Možná, že když mu tak bude říkat pořád dokola, bude jí to připadat víc jako skutečnost. Nebo alespoň méně neskutečné. Protože spousta lidí má manžela a neděsí je to.

Možná že když ho tak bude nazývat, najde způsob, jak se cítit jako manželka.

Když se podívala na muže, jenž vyčníval nad ostatní – ani před oltářem se neusmál, jen se na ni díval a vyzařovala z něj síla – vyschlo jí v ústech. I když od obřadu už uplynuly celé hodiny.

Z výrazu jeho pronikavých očí, v nichž se míchala měděná se zlatou, jako by čišelo, jak pohrdá těmi falešnými zbohatlíky, kteří své jmění získali tehdy a jejichž potomci teď brázdili zdejší parket a cpali se jednohubkami.

Dýchej, nařídila si Josselyn.

Jejich námluvy, jestli se tomu tak vůbec dá říkat, se sestávaly pouze ze dvou osobních setkání. První se konalo před dvěma lety, v Northeast Harboru v Maine, kde Josselynina rodina tradičně trávila léto už více než sto let. Josselyn tehdy pracovala jako tátova sekretářka, už od doby, kdy čtyři roky předtím dostudovala Vassar, a trávila to chladné odpoledne doháněním restů v korespondenci v modro-bílém obývacím pokoji, kde kdysi sedávala s maminkou a ona jí četla.

A to osudové setkání jako by rozdělilo čas na „předtím“ a „potom“.

„Předtím“ psala dopisy rukou, protože si její táta zakládal na tom, že je ze staré školy, že má starosvětský přístup. To je tajemství mého úspěchu, má milá, říkával žoviálně, i když oba dobře věděli, že to pravé tajemství úspěchu je, že se prostě narodil jako Christie. A co víc, jako mužský potomek.

Josselyn si tehdy tiše broukala nějaký letní hit, lehký a veselý. Myslela si, že ten vánek, jenž dovnitř vane okny, je příjemný, ale bylo jí trochu chladno, tak měla v plánu si dojít pro lehký šál přes ramena. Chtěla se později jít projít, možná si i vyrazit na chvíli na moře, i když její táta neměl rád, když si vyjela na lodi sama, tak to nedělala moc často. Byl to čtvrtek, takže hospodyně měla volno a bylo na Josselyn, aby připravila lehkou večeři. Počítala s tím, že udělá studenou polévku s čerstvou zeleninou ze zahrady.

Takový obyčejný, tichý letní den, další z příjemných dnů jejího šťastného, spokojeného života. A pak se všechno změnilo.

„Josselyn,“ zavolal její otec ze salonu v přední části domu. „Pojď sem a seznam se s naším hostem.“

Pamatovala si to potlačované nadšení v otcově hlase a rychle se zvedla. Mračila se, protože ten den žádnou návštěvu nečekali. Táta se v Maine věnoval především golfu a svému klubu, a když pořádal těch pár společenských večeří, věděla to Josselyn dlouho dopředu.

I tak ovšem na tento skalnatý ostrov nějakých dvacet mil od Bar Harboru jezdilo několik starých rodinných přátel z filadelfské vyšší vrstvy. A kdokoli z nich se mohl zastavit na kus řeči.

Josselyn se marně pokusila uhladit své dlouhé a obvykle rovné tmavé vlasy, které ve vlhkém mořském vzduchu celé zkrepatěly. Trochu podrážděně si pomyslela, že by si neměla muset dělat starosti s tím, jak vypadá, ale věděla, že si měla vzít na sebe něco lepšího, když musí do salonu. Něco vhodnějšího, řečeno slovy jejího otce, jehož představy odpovídaly minulému století.

Potom vešla do místnosti a okamžitě na své bermudy a džínsovou košili zapomněla. Otec seděl ve svém křesle a hned si všimla, jak září. To ale nebylo nic až tak alarmujícího.

Tím byl Cenzo Falcone, opírající se o krbovou římsu na druhé straně světlého a příjemného salonu.

Temný a děsivý konec všeho příjemného.

Už si nepamatovala, co měl tehdy na sobě, matně si vzpomínala na nějakou vhodnou košili a tmavé kalhoty. Ona vnímala jen jeho. Tu jeho energii. Tu intenzitu jeho pronikavého pohledu. Tu mužskou krásu, jako vytesanou do kamene, téměř nepřátelskou v té své přísnosti. Tmavé vlasy s lehkým nádechem měděné, nos římského císaře, pocit, že na jeho širokých ramenou stojí tíha odpovědnosti celých národů.

Někoho takového by čekala někde ve městě uprostřed skla a betonu. Tady na ostrově v Maine působil nepatřičně. Byl jako náhlá, temná bouře, která se sem přihnala bůhví odkud a připravila ji o řeč.

V uších jí šumělo, srdce jí bušilo jako splašené a Josselyn by nejradši vyběhla z domu a běžela tak rychle, jak by jen dokázala až k vodě. Náladový Atlantik by ji svými proudy mohl odnést až někam k Islandu, když bude mít štěstí.

V tom okamžiku, kdy na ni Cenzo poprvé upřel oči, se utonutí zdálo jako příjemná alternativa. A také zbytečná.

Josselyn tenkrát stála nehnutě na místě jako by vrostla do země, zatímco její otec drmolil nějaké zdvořilostní fráze na úvod a pak všechno ještě zhoršil tím, že salon opustil.

A nechal Josselyn samotnou s tím mužem, jenž se na ni díval, jako by si tuto možnost zvolila sama. A dával jasně najevo, že si o její volbě nemyslí nic moc.

„Já… nevím, co vám táta řekl,“ pronesla tehdy váhavě.

„Jen naprosté minimum,“ opáčil Cenzo.

To bylo poprvé, co slyšela jeho hlas. Hluboký, tichý, nebezpečný a okořeněný přízvukem, který v ní vyvolával představu evropských měst a italských kopců. Zachvěla se a na pažích jí vyskočila husí kůže.

Přála si, aby bývala skutečně utekla.

„To nevím, co znamená.“

„Pak vám to řeknu já.“ Cenzo se nehnul od krbu. Nebylo možné přehlédnout, jak je vysoký. Jako by ovládl celý prostor, který po generace patřil její rodině. Jako by byl najednou jeho. Jako by ona byla jeho. „Váš otec, který byl kdysi spolužákem mého otce na Yale, mi předložil zajímavou nabídku. A já ji přijal.“

„Nabídku?“ zopakovala a srdce se jí na chvíli zastavilo. Ale ona už to věděla. Bylo to nevyhnutelné, jednou to přijít muselo. Byl zázrak, že ji táta nevdal už dávno. Jak na to mohla zapomenout? Dobře věděla, že táta nemá ve zvyku na něco zapomínat. „Vezmeme se, vy a já,“ sdělil jí Cenzo. V jeho pohledu viděla podivný záblesk krutosti. Jeho elegantní rysy v sobě měly jistou bezohlednost, bez ohledu na smyslnost, kterou v nich také viděla. Pomyslela si, že nůž může mít otupené ostří, ale stále zůstává nožem. „Je to přání vašeho otce a já se rozhodl ho splnit.“

„Ještě než jste se se mnou vůbec seznámil?“ zeptala se Josselyn a měla při tom pocit, jako by byla drzá, i když to byla naprosto logická otázka.

Ale Cenzo se jen usmál a jeho úsměv byl tím, co si z toho dne pamatovala nejlépe. Jako by jí projel celou páteří.

„Naše seznámení je jen formalita, cara,“ pokrčil rameny. „Naše svatba, teď když jsem souhlasil, je hotová věc.“

Josselyn, navzdory celoživotnímu výcviku v zachovávání bezchybného chování ve společnosti za každou cenu, se tenkrát otočila na podpatku a utekla. Ne do moře, jen ven do lesa, což byla reakce, které bude litovat a má na to celý zbytek života.

Další rok pak strávila příliš mnoho času vzpomínáním na to, jak se Cenzo rozesmál, když utekla, na to, jak ji ten smích pronásledoval. Slyšela ho ve spánku. Rušil ji všude, kam se hnula.

Jenže otec se nedal ničím zlomit. Prostě pro svou jedinou dceru vybral Cenza Falconeho a tím to pro něj končilo.

Josselyn tenkrát sama sebe ujišťovala, že mu může vzdorovat. Tentokrát se za sebe postaví, protože přece – přestože jí celé roky říkal, že má v plánu jí zajistit bezpečí, než odejde, a co od ní očekává – nemůže myslet vážně, že by si měla vzít úplně cizího člověka.

Ale on to myslel vážně.

Josselyn se snažila sama sebe uklidnit, že Cenzo pro ni je sice cizím člověkem, ale jejich rodiny se znají už dlouho. Jejich tátové byli přátelé už od školy a Archibald strávil čas s ním a Cenzovou matkou spoustu času potloukáním se po místech, jako je Londýn nebo jižní Francie. Dlouho předtím, než se Archibald oženil s Josselyninou matkou a pak o ni přišel. A potom zemřel i Cenzův otec.

Archibald jí ty příběhy vyprávěl od dob, kdy byla dítě. Ten první rok si myslela, že když s tím hrozivým chlapíkem, kterého si měla vzít, mají společný zármutek nad ztrátou někoho blízkého, tak je to určitě sblíží.

Přesvědčila sama sebe, že to tak bude.

Tedy jestli nedokáže změnit tátův názor na tu svatbu.

O rok později se s Cenzem setkala znovu.

Tentokrát u příležitosti jejich zásnubní hostiny, která se konala vysoko v jednom filadelfském mrakodrapu v michelinské restauraci s úchvatným výhledem a fantastickým jídlem, které mělo potěšit žaludky dobře situovaných hostů. Josselyn neprotestovala, bez ohledu na to, kolikrát se jí její přátelé nabídli, že ji odvezou někam daleko. Pěkně se oblékla a myslela si, že je připravená.

Její pokusy uniknout osudu skončily fiaskem, protože tragédií bylo, že svému tátovi vlastně rozuměla. Věděla, proč chtěl, aby udělala tuto archaickou věc. A nikdy se nezmohla na pořádnou rebelii, protože jí na něm příliš záleželo a nechtěla mu ublížit. Žili spolu sami už tak dlouho a jen oni dva věděli, co ztratili. Jen oni dva cítili ducha Mirabelle Byrd Christieové a malého Jacka, kamkoli se hnuli.

Josselyn se nedokázala přimět ho odmítnout. To, co po ní chtěl, nebylo koneckonců nic jiného než to, co chtěli po nespočtu žen před ní.

Včetně její vlastní matky.

To byl argument, který zabíral nejvíc. Nejspíš proto, že Mirabelle bylo devatenáct, když ji s Archibaldem zasnoubili, dvacet, když si ho vzala a sotva jednadvacet, když měla Jacka. Její přísný otec, Bartholomew Byrd, ten sňatek sám domluvil. Mirabelle podle vyprávění v den svatby plakala a později se zamkla v koupelně v luxusním hotelu ve Filadelfii, který byl jejich první zastávkou na líbánkách.

A přes to všechno se Josselynini rodiče do sebe nakonec zamilovali.

Věř mi, řekl otec Josselyn ráno před její zásnubní hostinou, jediné, co pro tebe chci, je to, co jsme měli my s maminkou.

A to Josselyn chtěla také. Opravdu to chtěla. Takže si pečlivě vybrala, co si na tu oslavu vezme na sebe, aby to byly šaty, které jistě potěší oko toho věčně zachmuřeného muže, kterého si má brát. A i kdyby ne, protože muže je někdy těžké potěšit, bude to alespoň dobře vypadat na fotkách ve společenské rubrice novin a jejího tátu její poslušnost zahřeje u srdce. Opakovaně si připomínala, že musí zůstat otevřená. Důvěřovat tátovi, protože by jí jistě nikdy nevybral muže tak tvrdého a nelidského, jak Cenzo působil.

Nezapomeň, řekla si několikrát, máte to spojení.

Nařídila si nemyslet na všechny ty střípky drbů, které o něm ten poslední rok nasbírala. Na všechny ty krásné ženy, s nimiž chodil a které byly do jedné zdrcené, když se s nimi rozešel. Byly zdrcené, ale nikdy proti němu neřekly ani křivé slovo. Josselyn o něm věděla příliš mnoho. Byla to sbírka podrobností, které dohromady tvořily strašidelnou mozaiku a její nervy ani trochu neuklidnily. Stejně jako před ním jeho otec, přijel Cenzo do Států kvůli vzdělání. Strávil pár let na Choate a pak šel na Yale. Tam se vyprofiloval jako skvělý student a výborný hráč amerického fotbalu, než přešel na Harvard Business School, kde vložil část svého jmění do založení nadnárodní společnosti Fortune 500, kterou před pěti lety prodal. Za další hromadu peněz.

Říkalo se, že to udělal prostě proto, aby dokázal, že může. Že chlapík, který se narodil s příliš mnoha stříbrnými lžičkami v puse, se vzmůže i na svou vlastní.

Jak rády psaly italské noviny, kam Cenzo Falcone vešel, země se otřásla.

Josselyn se tomu v soukromí svého pokoje v tátově domě smála. Ale když jí Cenzo přišel toho večera vyzvednout, do smíchu jí nebylo. Možná i proto, že měla pocit, že se jí země pod nohama přece jen trochu zachvěla, když rázně vešel dovnitř.

Prohlížel si ji, jako by byla dobytek na aukci.

A Josselyn se proti své vůli přistihla, že zadržuje dech a doufá, že v jeho očích projde.

Cenzo tehdy neřekl ani slovo. Jen tam stál a vypadal jako vzor nezkrotné mužnosti, elegantní a nelítostný zároveň. Jeho oblek jen přitahoval pozornost k širokým ramenům a úzkým bokům a impozantnímu hrudníku uprostřed. Většina mužů, jež Josselyn znala, vypadala v obleku tak trochu sterilně, ale Cenzo ne. Jako by z něj vyzařovala síla ovládnout všechno kolem. Sálala z něj energie a bylo těžké se na něj podívat přímo.

Josselyn měla znepokojující dojem, že ačkoli ten muž předstírá, že je civilizovaný, není to tak.

Prostě civilizovaný není.

Ten dojem ještě zesílil, když stále ještě mlčky přešel k ní, aby ji vzal za ruku.

Josselyn navenek ztuhla, přestože v ní ten dotek vyvolal malou bouři. Ale bylo dobře, že ruku neodtáhla, protože on ji nechtěl pohladit nebo tak něco. Navlékl jí prsten.

„Tento prsten se dědí v mé rodině tak dlouho, že už to ani nelze spočítat,“ sdělil jí a oči mu zasvítily. Josselyn z toho naskočila husí kůže. „Vždy ho nosí nevěsta nestaršího syna a dědice.“

Jako by snad žila v jeskyni a o Sicilské obloze nikdy neslyšela.

Jak tak stála na své svatební oslavě, utopená ve vzpomínkách, sklonila hlavu, aby se podívala na ten slavný temně modrý diamant. Byl to nádherný kousek, šperk, který se předával z generace na generaci a provázela ho spousta příběhů. V šestnáctém století ho ukradli, ale po mnoha různých peripetiích a spoustě utrpení se znovu objevil. Bojovalo se o něj v duelech, v průběhu historie ho provázely intriky a zákeřné vraždy. A nebyl to žádný líbezný, elegantní prsten. Vypadal přesně tak, jaký byl. Dvanáctikarátová pečeť, potvrzující vlastnictví, usazená v zdobném rámu z dob průmyslové revoluce. Značka krutého klanu, který bojoval o moc snad s každou vládou, která v Evropě kdy existovala, a přesto přežil a vzkvétal.

Na Josselynin prst seděl dokonale.

Dnes jí Cenzo navlékl jednoduchý zlatý kroužek. V kostele se tvářil podmračeně, oči se mu blýskaly a jeho slib zněl jako by jí vyhrožoval.

A i teď Josselyn připadalo, že je ten prsten spíš z betonu. Dívala se na svou ruku a pomyslela si, že už nevypadá jako její. Ne s tím velikým modrým diamantem, jenž ji tížil. Ne s tím zlatým kroužkem, který z ní dělal manželku.

Jeho manželku.

Hudba přestala hrát a Josselyn vzhlédla, aby viděla, co se děje na té její slavné hostině. A zjistila, že na ni každý hledí s různou mírou lítosti a tichých dohadů. A Cenzo, její nový manžel, bůh jí pomoz, právě procházel davem, který se před ním rozestupoval jako moře před Mojžíšem.

A mířil přímo k ní.

Josselyn si říkala, že je to vzrušení. Naděje. Dokonce snad i štěstí. Ale pravdou bylo, že když se na ni Cenzo podíval a v očích měl jasný triumf, měla pocit, že se jí každou chvilku zmocní panický záchvat.

Jenže to si nemohla dovolit, bez ohledu na to, jak moc jí bušilo srdce.

Vzpamatuj se, nařídila si. Podívala se stranou, možná chtěla najít nejbližší východ, ale místo toho se jí oči zastavily na jejím otci. Na Archibaldovi, zářivě se usmívajícím na všechno před sebou. Plným naděje a štěstí, které sama necítila.

Josselyn si znovu připomněla, proč tohle dělá.

Dělá to pro muže, jenž ji tak citlivě vychoval, když maminka s bratrem zemřeli. Pro muže, který ji nenechal napospas chůvám a dalším zaměstnancům, jak by to udělalo mnoho mužů v jeho postavení.

Pro muže, který jí sušil slzy, který ji držel v náručí a utěšoval ji.

Teď je řada na ní. Tohle je její šance, jak mu poskytnout klid. A tak když se před ní zastavil Cenzo Falcone a vztáhl k ní ruku, Josselyn se usmála. Tak jasně, jako by to skutečně byl ten nejšťastnější den v jejím životě.

Potom sebrala odvahu, podala mu ruku a nechala se odvést pryč od všeho, co dosud znala.

DRUHÁ KAPITOLA

Cenzo Falcone celý hořel.

A ruka jeho manželky v jeho ruce moc nepomáhala.

O několik hodin později, vysoko nad Atlantikem v jednom z flotily jeho soukromých letadel, když seděl ve své kabině, ho ta dlaň stále ještě pálila. Protáhl si ruku a zamračil se na ni, protože by nejradši vyskočil z křesla a šel tu ženu najít. A přiměl ji zaplatit za to, jaký nečekaný účinek na něj má.

Josselyn se zdvořile omluvila chvilku poté, co vzlétli, oči skromně sklopené – bezpochyby aby skryla svou skepsi, co se týče celého tohoto dobrodružství, a Cenzo nemohl říct, že by se jí divil – a Cenzo ji nechal odejít.

Laskavě. Velkoryse.

Protože i ona si musí zvyknout na skutečnost, že je jeho ženou, než jí ukáže, co jejich manželství bude obnášet.

Ta stará, řvoucí věc v něm se začínala znovu probouzet.

Cenzo to nazýval svým drakem. Ta bestie v něm žila od chvíle, kdy si jeho otec vzal život. Tvor, který hřměl a chrlil oheň, drápal a bojoval, a nakonec ho dovedl až sem. K Archibaldu Christiemu a jediné poslední věci, která mu je drahá.

Moje dcera je můj jediný skutečný poklad, řekl mu ten starý muž. Měl totiž tu drzost Cenzovi zavolat. A vypadalo to, že si vůbec neuvědomuje, jakou škodu způsobila jeho nevšímavost, když na tom nejvíc záleželo. Doufám, že ti můžu věřit, že se o ni dobře postaráš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Siciliánova zapomenutá žena.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.