Joss Woodová

Co odhalí DNA

Překlad

Pavlína Buzková

Milá čtenářko,

která žena by nechtěla potkat muže, ze kterého bude celá pryč, bude se jí točit hlava, bušit srdce a celé tělo bude mít jako v ohni… Vždyť takových mužů není mnoho. Mé hrdinky: Elise v povídce Když zhasnou světla…, Melody v romanci Jak lapit senátora a Jules v příběhu Co odhalí DNA však také tuší, že takoví přitažliví muži mohou znamenat i nebezpečí. Nebezpečí nejen pro klid duše, ale i pro kariéru a jejich podnikání. Ano s tím vším se budou muset mé hrdinky popasovat, a Vy jistě tušíte, že když už se jednou takový osudový muž objeví, nelze dělat nic jiného, než to všechno risknout…

Užijte si krásně četbu.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Lost and Found Heir

První vydání:

Harlequin Books, 2022

Překlad:

Pavlína Buzková

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2022 by Joss Wood

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2023

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-276-9556-7 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-9557-4 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-9558-1 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Garrett Kaye se nebavil. Nevěděl, jestli by zábavu poznal, i kdyby ho kousla do zadku, ale v každém případě se nudil o něco méně než obvykle. Takže to byl vlastně úspěch. Byl na výročním plese Ryder International u příležitosti dne svatého Valentýna a seděl u nádherně prostřeného stolu. Monotónnost černé, bílé a stříbrné: strop byl pokryt jiskřivou stříbřitou látkou prostoupenou drobnými světýlky a kulaté stoly na sobě měly drahé bílé ubrusy s potiskem černých růží, byla narušena vysokými vázami uprostřed stolů s temně růžovými a rudými tulipány. Talíře byly čistě bílé, příbory z těžkého stříbra a sklenice na víno a na šampaňské z průzračného křišťálu. Jídlo, které dodal výherce ceny Jamese Bearda, mělo michelinskou kvalitu, šampaňské bylo úžasně suché a určitě stálo celé jmění, a soudě podle úsměvů na tvářích svých spolustolovníků se všichni dobře bavili. A to by taky měli, protože každý z nich zaplatil za lístek víc než tisíc dolarů. Na druhé straně musel uznat, že pro většinu hostí včetně něj taková suma nebyla problémem. A byl by tu vůbec, kdyby ten ples pořádal někdo jiný než klan Ryder-Whiteových? Asi ne. Pro členy té bohaté rodiny byl prostě synem sekretářky Calluma Ryder-Whitea, místní kluk a příklad amerického snu a úspěchu. Callum a celý jeho klan však neměli ani ponětí, že by jejich život mohl bez většího úsilí převrátit vzhůru nohama.

„Nejdřív jsem pracovala v Panamě. Dělala jsem reklamu na gin na místních plážích…“

Při zvuku toho melodického hlasu se Garret znovu začal soustředit na rozhovor u stolu, kde se ke slovu zrovna dostala Jules Carlsonová s hřívou nádherných kudrnatých vlasů, teple hnědou pletí a úžasným tělem. Její oříškové oči, jejichž barva byla složitou kombinací zelené, zlaté a hnědé, ho fascinovaly. Když mluvila s někým, koho měla ráda, rozzářily se zlatými tečkami. Když se smála, ty tečky změnily barvu na měděnou. Občas v nich viděl zeleně zbarvené plamínky, ale to jen v případě, že mluvila s ním. Měl pocit, že ji nějakým způsobem popuzuje, což mu připadalo zábavné. Garrett věděl, že vypadá dobře. To byla skutečnost, ne jeho ego. Byl vysoký, měřil něco málo přes sto devadesát centimetrů, takže by někteří lidé mohli říct, že je až příliš vysoký, a udržoval se ve formě. Byl ale také realista a věděl, že se díky jeho tučnému bankovnímu kontu k němu budou ženy vždycky chovat tak, jako by byl kombinací pohádkového prince, sexy záporáka, rockové hvězdy a pana Dokonalého. Ale Jules Carlsonová, světově známá mixoložka a barmanka, se jím zdála až zvláštně nezaujatá. Což bylo zajímavé. A on měl zajímavé věci moc rád.

Garrett se opřel a rozepnul si ten jediný knoflíček, který ještě držel jeho sako zapnuté. Pak poslouchal, jak Jules baví celý stůl historkou z jejího prvního angažmá v jakémsi baru, kde se pokazilo všechno, co se pokazit mohlo. Nejdřív si upustila na nohu láhev tequily, ale pokračovala v práci i se zlomeným palcem, pak se v baru strhla rvačka, a navíc měla problém s oblečením: její vršek od bikin jí pořád klouzal stranou, takže hostům ukazovala víc, než měla v úmyslu. Garrett sjel pohledem po její postavě a usoudil, že má krásná ňadra. Byla vysoká a štíhlá, ale navzdory tomu měla sbírku nádherných křivek, které zvýrazňovaly i její šaty: mandarinková sukně s topem, na němž se míhaly smělé blesky v bílé, oranžové, zlaté a černé a který toho dost odhaloval. Na šatech byly našité korálky ve spirálových tvarech a celý outfit zcela jednoznačně odkazoval k jejím africkým kořenům. Byl odvážný a smyslný a v moři fádních a většinou jednobarevných šatů v místnosti přitahoval zraky.

„Ten bar sponzorovala firma Crazy Kate’s Gin, ne?“ zeptala se Tinsley Ryder-Whitová se svraštělým obočím. Tinsley měla stejně jako on hnědé vlasy, modré oči a tutéž pravidelnou tvář. Na tom koneckonců nebylo nic divného, protože byl jejím strýcem.

Garrett chvíli hleděl na svou sklenku s whisky a potom se rozhlédl po místnosti. U baru stál Callum Ryder-White a vypadal starší, než si ho Garrett pamatoval. Jeho kdysi tmavé vlasy byly teď prokvetlé šedinami. Garrett chvíli v duchu počítal, kolik mu vlastně je… asi má něco přes osmdesát. Garrett sám měl pětatřicet, takže Callumovi bylo čtyřicet osm nebo devět, když přivedl do jiného stavu jeho matku Emmu. Callum byl ale v té době ženatý a měl dospělého syna Jamese. Garrett se zadíval i na něj. Byli si s nevlastním bratrem neuvěřitelně podobní. Garrett byl o něco vyšší a trochu svalnatější, ale nemohlo být vůbec žádných pochyb o tom, že jsou příbuzní. Připadalo mu zvláštní, že kromě něj si téhle rodinné podobnosti ještě nikdo nevšiml. No… asi jeho matka, to ano. Ale vzhledem k tomu, že mu odmítala potvrdit či vyvrátit skutečnost, zda je Callum jeho otcem, nemohl se jí na to zeptat. Stejně se s ní snažil mluvit jen tehdy, když absolutně musel. Jako nepřiznané dítě bezohledného a všeho schopného Calluma Ryder-Whitea a Emmy Kayové, emocionálně odtažité ženy posedlé svou pozicí osobní asistentky jednoho z nemocnějších mužů na východním pobřežím, byl Garrett spíš problémem, který je zapotřebí vyřešit. Přítěží. Brzy zjistil, že je silnější sám a že touha po lásce a uznání člověka oslabuje. Byl však vděčný za svěřenský fond, který mu Callum zřídil toho dne, kdy dovršil jedenadvaceti let. Jistě, nemohl by přísahat na Bibli, že ten fond pochází od něj, ale kdo jiný by mu zanechal pět milionů dolarů? Vzal si ty peníze a všechny je investoval do internetového startupu. O dva roky později už jeho investice měla hodnotu dvacet pět milionů a on si mohl založit firmu Kaye Capital. Když si vzpomněl, jak tím riskoval, ještě teď mu po zádech přeběhl mráz. Jedním rozhodnutím mohl přijít úplně o všechno. Měl ale velké štěstí a byl vděčný, že se mu intuice takhle vyplatila; nicméně jakási velká část jeho osobnosti by se nejraději vrátila a svému mladšímu já za takové nebezpečné chování vrazila pořádnou facku. Proboha, tehdy měl vážně místo mozku míchaná vajíčka. Ale jak říká jeho matka: Bůh chrání mladé a hloupé.

Najednou uslyšel výbuch smíchu a zjistil, že Sutton Marchant, autor populárních bestsellerů, a Cody Gallant, majitel firmy, která se zabývala pořádáním velkých společenských akcí, si z očí utírají slzy smíchu. Bylo zřejmé, že Jules je nadaná vypravěčka, která dokáže pobavit. Garrett byl na druhé straně známý spíš jako bručoun.

„Už se tak těším, až budu sedět na té koktejlové soutěži v porotě, Tins. Je to skvělý nápad,“ poznamenala teď Jules k Tinsley, která seděla u stolu naproti ní.

„Jaká koktejlová soutěž?“ zeptal se Sutton.

Tinsley vysvětlila, že součástí oslav stoleté existence Ryder International bude i jimi sponzorovaná soutěž o nejlepší koktejl na světě. Budou se jí moci zúčastnit mixologové a barmani, kteří dodají koktejly s tématikou nějaké významné světové události. A Jules bude sedět v porotě. „Co připravíš ty, Ju?“ zeptala se jí pak Tinsley

Jules si podepřela bradu dlaněmi. Vypadala jako krásný a výrazný motýl. „Hm. Dobrá otázka. Od doby, co George Ryder-White otevřel první bar, se toho stalo tolik… Sto let pokroku a změn. Vesmírný závod, počítače, antikoncepce, internet.“ Odmlčela se a nakrčila drobný nosík. „Myslím, že udělám něco ženského, fantastického, divokého. Ten koktejl bude inspirovaný ženami, které bojovaly za ženskou rovnoprávnost, jako byla Ruth Bader Ginsburgová, Sojourner Truth, Frida Kahlo nebo Audre Lordová. Mezi jinými.“

Sutton svraštil obočí. „Ginsburgovou a Fridu Kahlo znám, ale Lornová a Truth-“

„Lordová,“ opravil ho Garrett. „Sojourner Truth se narodila jako otrokyně, ale utekla a stala se z ní abolicionistka. Bojovala za genderovou rovnost a čistě technicky vzato jde o hrdinku devatenáctého století.“ Julesin pohled by mohl zapalovat vatry. „Audrey Lordová byla básnířka, která se navzdory své slepotě a vadě řeči stala neuvěřitelně silnou mluvčí celého feministického hnutí,“ pokračoval.

Jules povytáhla obočí a Garrett měl pocit, že v jejích očích zahlédl záblesk uznání. „To na mě udělalo dojem, Kayi.“

Její tón ale jasně naznačoval, že její zaujetí nebude mít dlouhého trvání. Garrett se pousmál. „Čtu.“ A četl hodně. V jednom kuse. Už v mladém věku si uvědomil, že čtení je únik od reality, od osamělosti, od neustálého pocitu, že stojí ve stínu své matky, jejího života i kariéry. V knihách nacházel nové světy, myšlenky, celé galaxie. A zároveň mohl zkoumat hlubiny svého srdce.

„Ta koktejlová soutěž byla nápad mého táty,“ řekla Tinsley. „Je v tom dobrý. A prací u Calluma marní čas a svůj talent.“

Nikdo u stolu nepotřeboval vysvětlení, protože bylo veřejným tajemstvím, že Callum drží Jamese na krátké oprati. Callum chtěl mít pod kontrolou úplně všechno, co se v Ryder International dělo. Garrett se fascinovaně díval, jak Julesiny oči změkly do teplého odstínu zelené se zlatými tečkami, když se soucitně zadívala na Tinsley. Ano. Jules je fascinující, pomyslel si a usrkl si whiskey. Smyslná a krásná. A vypadá to, že je i citlivá. Chtěl ji vidět nahou, to bylo bez debaty. Nahou a na posteli. Dokázal si je představit spolu jen na jednu noc, možná na dvě. Vychutnával by si její ústa, med mezi jejími stehny, objevoval by její křivky, dotýkal se její hebké pokožky. Když se na něj podívala, viděl, že má zájem: bylo to ve způsobu, jakým zvedla ruku k hrdlu, v tom, jak si lehce olízla horní ret. Určitě jí není sympatický, to věděl, ale stoprocentně se jí líbí. A líbí se jí i to, jak se díky němu cítí… Ano, určitě spolu brzy skončí. Možná už dnes, možná za dva měsíce nebo roky. Pokrčil rameny. Čas mu nedělal starosti. Když si je člověk jistý, může čekat bez obav.

Jules si usrkla šampaňského a svraštila obočí. „Všimla jsem si, že Crazy Kate’s je na seznamu jako jedna z organizací, které zamýšlíš jako sponzory celé akce. Je to pravda, Tins?“

Tinsley přikývla. „Ano. Jak víš, v posledních několika letech patřili k našim nejdůležitějším dodavatelům.“ Usmála se na Jules s náklonností. „A Kate nám představila tebe. Za to jí budu do smrti vděčná.“

Julesin úsměv by mohl zastínit i samotné slunce. Garrett cítil, že se mu zadrhl dech v hrdle, a vnímal, že veškerá krev v jeho těle zamířila rovnou na jih. Zatraceně… před takovým úsměvem by rozhodně měla svoje okolí nejdřív varovat. Napadlo ho, jaký by to asi byl pocit, kdyby ho měl pod svými rty…

„Měla by sis to sponzorování rozmyslet, Tins. Pochybuju, že se přidají. V poslední době propouštějí a omezují činnost,“ vysvětlila jí Jules. Její tón byl bezstarostný, ale obavy v jejích očích naznačovaly, že celou situaci zlehčuje schválně. Garretta by zajímalo proč.

„Cože?“ zeptala se Tinsley šokovaně. „Ale proč?“

Jules vypadala, že je jí špatně. „Hraje v tom roli hodně faktorů. Včetně COVIDu.“

Garrett si všiml, že Cody i Sutton jejich rozhovoru pozorně naslouchají. „Crazy Kate’s má sídlo v Severní Karolíně, že?“ zeptal se Cody.

Ne, někde na západě. Garrett rychle prošel svoji mentální databázi společností a s lehkostí našel potřebnou informaci. Měl fotografickou paměť, a jakmile si něco přečetl, zůstalo mu to v hlavě navždycky. Crazy Kate’s byla manufaktura, kde se vyráběl gin, a sídlila v Denveru. Byla to malá firma, ale moderní a slibná. Těsně před vypuknutím pandemie si vzali půjčky, aby mohli expandovat na trhu, ale pak udeřil lockdown. Restaurace, bary a všechny služby dostaly tvrdý zásah. Protože měl zájmy ve všech ekonomických odvětvích a vždy věřil v to, že je lepší mít v košíku víc vajec, vyšel z pandemie relativně nezasažený. Něco takového se o mnoha podnikáních říct nedalo.

Jules potřásla hlavou. „V Denveru. Crazy Kate’s byla první firma, pro kterou jsem dělala celou promotion. Kate sama navrhla, abych se zaměřila na nově vznikající bary a sehrála zásadní roli v tom, že se mi podařilo odrazit od země.“ Pak se podívala na Codyho. „Ryder’s a Crazy Kate’s měly společné akce. Na jedné z nich jsem se seznámila s Tinsley a Kingou.“

„Nedávno rozšířili svůj plán na lahvování, že? A vybudovali nové pobočky?“ promluvil Garrett svým hlubokým hlasem. Znovu viděl v jejich očích překvapení, že tuto malou firmu zná. Ale právě takové firmy, malé, velké i střední byly jeho oborem. Nic jim ale neobjasnil. Jen málokdy někomu něco vysvětloval. Nebo spíš nikdy.

Jules na Garretta namířila prstem. „Ani se k nim nepřibližuj, Kayi,“ zasyčela a oči jí žhnuly jako supernova.

Jasně, takže on tedy není jediný, kdo hodně čte. Bylo jasné, že jeho pověst jí není neznámá. Vzhledem k tomu, že byl jedním z nejúspěšnějších kapitalistů na světě, mělo se za to, že kořistí na firmách s finančními problémy tak, že odkoupí jejich dluhy nebo majetek za zbytkovou cenu a pak je s obrovským ziskem prodá dál. Takhle to ale fungovalo jen zřídka. Garrett nespouštěl oči z Jules. Věděl, že pokud sklopí zrak, vezme to jako potvrzení všech svých podezření. Jistě, během své kariéry učinil rozhodnutí, která by se dala zvnějšku nazvat morálně pochybnými. Věděl, že má pověst člověka, který je schopen druhého stáhnout z kůže, ale někdy, a to si už uvědomoval jen málokdo, se firmy ocitnou v takových finančních potížích, že jedinou možností je skutečně to, aby se objevil někdo jako on a dluhy prostě zahladil tak, jak to jde. Zatraceně, vždyť pro majitele je tohle lepší možnost než zbankrotování, ale jeho kritici byli vždycky moc šťastní, když ho mohli vykreslit v negativním světle. Ještě, že se takovými kritiky nezabýval.

Garrett viděl, že se na něj Jules stále ještě mračí a čeká na jeho reakci. Zvedl ruce v škádlivě obranném gestu. „Co je? Vždyť jsem jen položil nevinnou otázku!“

„Seznámila jsem se s tebou teprve dnes, Kayi, ale mám dojem, že jsi nebyl nevinný ani jako dítě,“ pronesla Jules mrazivě.

V jistém smyslu měla pravdu. Emma se nikdy nezabývala tím, co je nebo není pro jeho věk vhodné. Nevyrůstal s představou velikonočního zajíčka ani Santa Clause či víly Zubničky, která vám za každý vypadnutý zub dává pod polštář peníze. Ne, Emma nevěřila v nic, co nazývala hromada nesmyslů. A nikdy ho nechránila před tvrdou realitou života. Od dětství ho povzbuzovala k tomu, aby se díval na dokumenty a zprávy: některé záběry, které viděl, ho pronásledovaly dodneška.

„Příští víkend za Kate letím, takže uvidím, co se tam vlastně děje,“ oznámila Jules stolu s očima plnýma obav. Pak si skousla spodní ret. „Vážně doufám, že se nedostala do problémů tak hluboko, aby z nich nenašla cestu.“

Sutton, který dřív býval úspěšným obchodníkem na Wall Street, se na ni soucitně zadíval. „Snad to není tak zlé, jak se bojíš,“ řekl.

Garrett o tom, bohužel, věděl něco víc. Spíš by mohl otěhotnět, než aby se Crazy Kate’s ekonomicky znovu postavila na nohy.

Jules nevypadala přesvědčeně. „Už měla pár hovorů od nejrůznějších společností, které jí nabízely, že její bankovní dluh odkoupí.“ Sutton si vyměnil s Garrettem dlouhý pohled. Garrett viděl v jeho očích otázku a pochopil, nač se ptá. Potřásl hlavou. Ne. On rozhodně nebyl jeden z těch supů, kteří kroužili okolo. „Pokud bude souhlasit, přijde o všechno. Ranč, úspory, všechno je navázáno na její podnikání,“ dodala Jules a hlas se jí trochu zachvěl. Bylo zřejmé, že tahle Kate pro Jules hodně znamená a Garretta by zajímalo proč. Měl pocit, že jejich vztah není jen obchodní. A podle jeho zkušeností se obchod s emocemi nevyplatilo míchat. „V jednom kuse jí volá kdosi, kdo se jmenuje Volker,“ řekla Jules a ani si nevšimla, že Tinsley prudce vstala a spěchala od stolu. Vzápětí se postavil i Cody a šel za ní, ale Jules svoje okolí prakticky nevnímala.

„Nemyslíš Valder?“ zeptal se Sutton obezřetným tónem.

Když Garrett uslyšel jméno svého arcinepřítele a konkurenta, napřímil se a lehce se předklonil. Podíval se na Suttona. Viděl v jeho očích podráždění a povzdechl si. Jasně, ani o něm samém se v tisku nepsalo vždycky v tom nejlepším, ale Valder byl přesně ten typ supa, který nesmírně rád ničil a tyl z neštěstí jiných. Garrett neměl nic proti zisku, ale Valder se nezastavil před ničím: připravil majitele o poslední košili. A rád. Garrett si nikdy nedělal reklamu a taky si nemohl dovolit, aby si o něm začali lidé myslet, že je nějaký dobrodinec, ale vždycky se ujistil, aby nechal majiteli odkoupeného podnikání něco, na čem mohl postavit zbytek svého života. Valder, to byla ale pro každého velmi špatná zpráva.

„Řekni té své kamarádce, ať se od něj drží hodně daleko,“ řekl Sutton Jules a vstal. „Jdu k baru. Chcete někdo něco?“

Oba odmítli, a najednou byli u stolu sami a seděli naproti sobě. Jules zvedla oči od bublinek svého šampaňského a podívala se na něj. „Souhlasíš s ním?“

„Ohledně Valdera? Jo. Naprosto.“

„Nedá se s tím něco dělat?“ zeptala se Jules trochu zoufale.

Rád by ji ubezpečil, ale věděl, že bude lepší, když ji zraní pravdou, než aby ji utěšoval lží. A co on vlastně ví o utěšování? „Jestli kolem ní krouží Valder, pak je situace špatná. Málokdy se objeví v době, kdy ještě není pozdě.“ Jules tiše zaklela a Garrett měl pocit, že viděl, jak se jí v očích zaleskly slzy. „Ty s tou ženou, s tou Crazy Kate, máš nějaký osobní vztah,“ poznamenal.

Koutky jejích sexy úst se mírně zvedly. „Ano. To mám.“ Odhrnula si z tváře několik pramenů vlasů za ucho. „Na jejím ranči bývám každé léto od doby, kdy mi bylo deset. Je jako moje druhá máma.“ Garrett si snažil představit tuhle nóbl ženu na ranči, jak čistí stáje a pošťuchuje krávy. Moc mu to nešlo. On sám vyrůstal v bytě a byl tak městský člověk, jak to jen šlo. Usmál se. „Co je na tom směšného?“ zeptala se Jules a v očích jí znovu zahořel oheň.

„Jen jsem si tě zkoušel představovat na farmě, jak tam děláš ty… farmářské věci.“

„Farmářské věci?“

Rozhodil rukama. „Jezdíš na koni? Víš, jak se kydá hnůj?“

Jules obrátila oči ke stropu. „Taky umím jezdit s traktorem, zkrotit koně a zorat pole.“ Pak se usmála trochu škodolibě. „A navíc dokážu vykastrovat býka.“

Ucítil tlak v klíně a po zádech mu přejel mráz. „Beru tě za slovo,“ odpověděl a s nelibostí zjistil, že mluví hlasem snad o oktávu vyšším než předtím. „Vážně to všechno umíš?“

„Umím toho daleko víc. Měl bys vědět, Kayi, že nikdy nelžu. Nikdy.“

Garrett na ni hleděl a hrudník se mu podivně stahoval. Skoro nemohl dýchat. Takový vliv na něj měla naposledy žena, s níž přišel v šestnácti letech o panictví. Měla dvacet a v jeho očích byla velmi zkušená. A byla zděšená, když, naštěstí až už bylo po všem, zjistila, že je o čtyři roky mladší než ona. Nebyla přece jeho vina, že vypadal starší. Jules, stejně jako ta žena tehdy, způsobila, že se mu rozbušilo srdce a v ústech mu vyschlo. Měl pocit, jako by kráčel po tenkém ostří a valil se na něj hurikán. Uvědomil si, že Jules je nebezpečná. Ale zatraceně, jaký by byl život bez občasného rizika? Přece to není tak, že té ženě dá svoje srdce. Stejně se o něm říkalo, že žádné nemá, a jeho kritici v tom dokonce mohou mít i pravdu.

Tempo hudby se změnilo a Garrett zaslechl známé tóny staré písně, která patřila k jeho oblíbeným. Jen málo lidí o něm vědělo, že miluje hudbu a že dokonce zvažoval její studium. Myšlenka na to, že by se z něj stal hladovějící umělec, ho nakonec ale nezlákala, a tak trávil hodiny u klavíru jen proto, aby zahnal stres. Naklonil hlavu na stranu a čekal, že Griff O’Hare zkazí nástup, ale Griff ho trefil dokonale a Garrett spokojeně pokýval hlavou. Vzhledem k tomu, že kromě toho i hrál na piano, Garrett usoudil, že to nebude jen hezká tvářička, kterou zvou na večírky, jako byl tenhle, ale skutečný muzikant. Jeho respekt k tomu muži vzrostl.

Garrett vstal, zapnul si sako, obešel stůl a postavil se vedle Jules. Udiveně se na něj podívala. „Ty mě žádáš o tanec?“

„Ano. Předpokládám, že žena, která dokáže vykastrovat býka, se zvládne i kývat do rytmu, ne?“

Její ruka vklouzla do jeho, o tolik menší a o tolik jemnější. „Dokážu toho mnohem víc, než se jen kývat, Garrette. Celý život chodím do kurzů tance.“

To ho nepřekvapilo. Každý pohyb, který udělala, i kdyby to měl být jen pohyb hlavou, byl naplněný půvabem. „Existuje vůbec něco, co neumíte, slečno Carlsonová?“

„Není toho moc,“ připustila Jules a vstala. „Ale rozhodně existuje spousta věcí, které nedělám.“

Lehce jí položil ruku na záda. Zachytil ve vzduchu její parfém, a najednou se přenesl do horkých nocí pod hvězdami s vůní jasmínu. „A co neděláš, Jules?“ zeptal se jí, když došli k parketu. Objal ji kolem boků a podíval se na ni.

„Nepotápím se do jeskyní, nezpívám na veřejnosti.“

Pobaveně se zasmál. „A co ještě?“ zeptal se okouzleně a zaskočilo ho, že se tak vůbec může cítit.

„Nejím hlemýždě, neskáču bungee jumping a nedávám si piercing do jazyka. A v žádném případě s tebou nebudu spát.“ Garrett Kaye byl ten nejvíc rozčilující a nejarogantnější muž, jakého kdy potkala. A přitom teď stojí v jeho objetí a vdechuje jeho až příliš sexy vůni, která byla kombinací drahého mýdla a ještě dražší kolínské. A samozřejmě testosteronu. Toho měl Garrett Kaye na rozdávání. Jules zvedla oči od jeho dokonale uvázané kravaty a podívala se mu do tváře, na níž mu rašil několikadenní vous. Jules zadržela dech, když si představila, jaký by to byl pocit, kdyby ho cítila na svých nejcitlivějších místech. Takové myšlenky by mít neměla! A zvlášť ne o Garrettovi. Byl ztělesněním muže, jakým se vyhýbala. Líbili se jí štíhlí, drobní, inteligentní muži bez agresivních ambicí. Dobře, Garrett byl očividně hodně chytrý, bez chytrosti by se nedostal tak daleko. A taky byl sečtělý, ale na druhé straně v sobě měl neurvalost, přílišnou přímočarost a byl… byl prostě příliš mužný. Příliš… alfa. Příliš jako její otec. Velcí, neomalení a příliš sebevědomí muži ji nezajímali. A on měl v sobě tohle všechno. Jeho tělo ale vysílalo k jejímu mozku podivné signály… Nejraději by se k němu přitiskla blíž, takže si pořád musela připomínat, že to nesmí udělat, že se nesmí svými bolavými ňadry přiblížit k jeho pevnému hrudníku. Cítila se nejistá na nohou a mezi stehny měla pocit, jako by v ní někdo založil požár. Její tělo ho chtělo, ale mozek ji nabádal, aby se měla na pozoru.

Garrett palcem jemně pohladil její nahá záda a Jules se zachvěla. „Nedokážu poznat, jestli ses otřásla blahem nebo odporem,“ poznamenal hlubokým hlasem, při jehož zvuku tála.

Jules lehce zaklonila hlavu, aby se mu mohla podívat to těch jeho krásných modrých očí. „Nevím, o čem to mluvíš,“ odpověděla a ulevilo se jí, že její hlas zní jako normálně.

Další dotek. Další zachvění. „Myslím si, že tě přitahuju, ale že ti mozek radí, abys utekla.“

Jules se prudce zastavila, šokovaná jeho vnímavostí. Vymanila mu svou ruku a o krok ustoupila. „Proč by sis něco takového měl myslet?“ zeptala se. Má ten chlap snad v očích rentgeny? Vidí do ní? To se jí vůbec, vůbec nelíbilo.

Garrett ji znovu vzal za ruku a přitáhl si ji do objetí. Byla napnutá a nedokázala se uvolnit, protože kdyby to udělala, byla by v pokušení stulit se k němu a užívat si toho pocitu bezpečí. Bylo jí ale jasné, že ji nikdo nedokáže ochránit, za své bezpečí je zodpovědná jen ona sama. Proto taky měla černý pás v karate a věděla, jak zacházet s nožem. Od střelných zbraní se držela dál, protože zkušenost, kdy měla ve svých šesti letech přitisknutou ke spánku pistoli, v ní vzbudila celoživotní odpor.

„Pojď ke mně, Jules. Hned,“ nařídil jí Garrett. „Ať jsi teď v myšlenkách kdekoli, je mi jasné, že tam být nechceš.“

Jules k němu zvedla oči a otevřela v šoku ústa. Jak může, proboha, vědět, že zrovna byla v jejich staré kuchyni v Detroitu a sledovala svou mámu, která prosí jejího otce, aby ji nechal být? Říkala, že udělá cokoli, cokoli, když jejich malé holčičce neublíží. Pak ji otec odstrčil, popadl její matku a zavlekl ji do ložnice. Další den, jakmile odešel do práce, ona a její matka odjely z města. V dalších měsících a letech si Jules zvykla na časté stěhování, které vždycky proběhlo nesmírně rychle. Nakonec se z toho stal zvyk. Teď místo stěhování z jednoho města do druhého měnila rovnou kontinenty.

Garrett jí stiskl ruku. „Jsi v pořádku, Ju- Jak se vlastně doopravdy jmenuješ?“

Při té náhlé změně tématu zamrkala. „Juliana-Jaliyah. S pomlčkou.“ Páni. Její skutečné jméno znalo jen pár lidí: pro přátele byla Jules, a když pracovala nebo se prezentovala na sociálních médiích, říkala si Joolz. Bez příjmení. Proč proboha Garrettu Kayovi prozradila svoje pravé jméno?

„Juliana-Jaliyah… Toho má člověk plnou pusu.“

„To mi povídej,“ zamumlala.

Garrett se pousmál a Jules napadlo, že by se měl usmívat častěji. „Myslel jsem to v dobrém,“ řekl. „To jméno ti sluší.“

Jules ho šťouchla do hrudníku. „Všichni mi říkají Jules,“ řekla mu. Nikdo ji neoslovoval jejím plným jménem. Od dospívání se sama představovala jako Jules. Bylo to jméno, které každému dávalo najevo, ať si na ni raději dává pozor.

„Když jsem byl malý, nesnášel jsem svoje jméno.“

Chvíli mlčela. „A co jsi s tím dělal?“

Pokrčil rameny. „Představoval jsem si, že se jmenuju jinak. Rád jsem četl a přivlastňoval jsem si jména nejrůznějších hrdinů. A bojoval jsem se svou matkou. Nosil jsem si domů knihy z knihovny, ona se na ně podívala a usoudila, že ještě na ně nejsem dost starý.“

Usmála se. To ji zaujalo. „Jaké třeba?“

„No, vzpomínám si, že měla skoro záchvat, když jsem ve dvanácti donesl domů knížku Jdi a zeptej se Alice.“

Jules zamrkala, když si připomněla, že ta kniha je o drogách, znásilňování a sexuálním zneužívání. Dokázala si představit, jak to muselo vypadat. „A kdo vyhrál?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co odhalí DNA.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.