Kali Anthonyová

Abych se nemusela vdát!

Překlad

Daniela Čermáková

Milá čtenářko,

párkrát jsem měl příležitost strávit konec léta, září, na jachtě. Byly to vždycky takové malé lodičky, kde člověk, když se chtěl v kuchyňce otočit, musel napřed vydechnout. To hrdinky příběhů nazvaných S nepřítelem k oltáři a Když se jejich hvězdy setkaly prožívají nemalou část svých romancí, jež Vám přináším tento měsíc, na onačejších jachtách. I když ty kuchyně, z nichž jim nosí vybrané lahůdky na stříbrných tácech, možná taky nejsou kdovíjak velké…

Léto je fajn na setkání se starými známými. A tak hned třikrát – Že to není rozumné…, S nepřítelem k oltáři a Abych se nemusela vdát – budete mít možnost se setkat (či znovu setkat) s hrdiny knížek, které jste už četla, nebo číst teprve budete – A padal sníh… (první díl k Že to není rozumné…, vyšlo v srpnu), Neodolatelné doteky (druhý díl k S nepřítelem k oltáři, vyjde v říjnu) a Chci slyšet tvé ano! (první díl k Abych se nemusela vdát, vyšlo v únoru).

Takže krásné léto, pokud si ho ještě užíváte, krásné vzpomínky na ně, pokud už ho máte za sebou, krásné chvíle s mými knihami a hlavně…

… s láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Engaged to London’s Wildest Billionaire

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2023

Překlad:

Daniela Čermáková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2023 by Kali Anthony

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2024

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-8342-950-2 (EPUB)

ISBN: 978-83-8342-951-9 (MOBI)

ISBN: 978-83-8342-952-6 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

„Země zemi, popel popelu, prach prachu…“

Sara stála na okraji královské hrobky, zatímco kněz odříkával smuteční slova. Malá skupinka truchlících a oficiálních svědků, vyžadovaná ústavou Lauritanie, se choulila vedle sebe v den, který působil příliš jasně a nádherně na to, aby byly do hrobu uloženy tři velkolepé rakve krále, královny a korunního prince.

Lidí kolem sebe si příliš nevšímala, plně se soustředila na rakev s tělesnými pozůstatky korunního prince Ferdinanda Betencourta. Vršek, ozdobený liliemi, jejichž vůně naplňovala ranní vzduch, zakrývala státní vlajka. Před pouhými deseti dny byla ještě lady Sara Conradová, jeho snoubenka. Žena, která měla jednoho dne usednout na trůnu po jeho boku…

Z hrudi jí vybublal hysterický zvuk, než ho mohla potlačit. Přitiskla si kapesníček k ústům ve snaze zamaskovat stěží potlačený smích nad tím, jak byla pitomá. Nikdy by nevěřila, že nevědomost může být požehnáním, ale dostala pořádnou lekci.

„Budeš stát po jeho boku, dáš mu dědice, ale nikdy nezískáš jeho srdce…“

Jedovatá slova zašeptaná v plesovém sále před několika měsíci. Ta slova vyřkla jakási žena, vysoká a elegantní a světaznalá, tedy všechno, co Sara nebyla, a sdělila jí, kde je v hierarchii Ferdinandových potřeb její místo.

Horečně si poklepala na oči kapesníčkem a předstírala, že ten smích byl vlastně vzlyk. Všiml si někdo toho zvuku? Protože ve skutečnosti oplakávala Ferdinandovu ztrátu už měsíce před jeho smrtí. Zničení jejího dětinského snu, že jakmile se vezmou, najde si konečně čas na to ji milovat. Kapesníček si držela u tváře a pokradmu koukla na shromážděnou skupinku. Přitom jí po páteři přejelo zachvění. Otočila se doprava a zahlédla muže, o němž netušila, že na ni zírá. Cizinec v malém kroužku známých tváří. Předtím si ho v davu černě oděných truchlících a přátel na pohřbu nevšimla.

Nyní se nedal přehlédnout.

Mezi všemi vyčníval. Od impozantní výšky až po dokonale střižený tmavý oblek a nepopiratelně autoritativní vzezření. Všechno potvrzovalo staré peníze. To jediné, co působilo mimo, byl výraz znuděné lhostejnosti na jeho tváři, zatímco všichni ostatní kolem nich truchlili. Měl ostře řezanou bradu s důlkem, vytesaným do dokonalosti. Pod jeho intenzivní pozorností si připadala nesvá. Jako by ze sebe chtěla strhat černé smuteční oblečení a proměnit se v někoho veselejšího, krásnějšího. Změnit se.

Jak nemístné, vzhledem k tomu, že by dnes měla oplakávat snoubence. Přesto nemohla ovládat, jak její tělo reagovalo na tohoto podmanivého cizince. Stejně jako nedokázala potlačit vířící vztek, který se jí zařezával až do duše – vztek nad šarádou, kterou kolem ní všichni předstírali. Chránili krutou lež, že by s korunním princem mohla kdy mít hezký vztah. V tom jejich nebyla žádná pomalu se rozvíjející láska, jak sama sobě nalhávala, ale absolutní lhostejnost – přinejmenším z jeho strany.

A pak ten cizí muž naklonil hlavu a nadzvedl obočí, koutek dokonalých úst se mu nadzvedl, jako by říkal: Vidím, co děláš.

Sara odvrátila pohled, než se mohla ušklíbnout nad jeho vědoucím pohledem, což by bylo nesmírně nevhodné a ignorovala by tím nyní už zbytečný královský výcvik.

Sara věděla, že by nebyla dobrou královnou. Není divu, že ji Ferdinand nedokázal milovat. Ne se všemi těmi „nepatřičnými“ emocemi, jež z ní hrozily vytrysknout a na nichž rodiče a dvořané, kteří ji měli proměnit v dokonalou budoucí vládkyni, trvali, aby je v sobě nemilosrdně potlačila.

„Musíš se snažit víc, Saro…“ Jejich neustále opakovaný refrén kvůli nevhodnému úsměvu či, nebesa odpusť, smíchu. Všichni z ní zřejmě byli odhodlaní vymáčknout veškeré stopy radosti.

Téměř se jim to podařilo.

Její nejlepší kamarádka, jediná přeživší členka lauritánské královské rodiny, zřejmě neměla stejný problém. Annalise stála naproti ní, naprosto bez výrazu. Pociťovala tu samou hrůzu, že se stane královnou, tak jako Sara při pouhé vidině, že se ujme své role? Touží uniknout ze zlaté klece paláce?

Sara netušila. Královna Lauritanie se musela provdat. Bylo tedy nepravděpodobné, že by se teď Annalise vdala z lásky, tak jak o tom kdysi snila. A přesto tu stála, stoická a nezúčastněná, jako pravá královna. Sařina vnitřního zmatku si vůbec nevšimla. [1]

Sara zírala do země a kroutila kapesníček v ruce, nechtěla, aby přítelkyně spatřila ošklivou pravdu. Že je přemožená emocemi, jen ne takovými, které by u ní očekávala. Sara by měla truchlit nad ztrátou své budoucnosti, přesto všechno působilo veseleji, protože byla… volná. Oproštěná od očekávání, která ji svazovala tak dlouho, jak si jen pamatovala.

Korunnímu princi byla zaslíbena už při svém narození. Sara odjakživa věděla, že je předurčena pro jediného muže, že se má stát jeho královnou. Ovšem nyní, poprvé za svých sedmadvacet let, patřil její život jenom jí samé. Nebyla uvázána k osobě, o níž zjistila, že o ní v podstatě vůbec nic neví. Teprve na tom proklatém plese si konečně uvědomila, že on ji nikdy milovat nebude. Veškeré naivní naděje, které snad ještě chovala, byly pošlapány jeho slovy, když ho konfrontovala. Jak jejich blížící se sňatek považuje jen za povinnost vůči své vlasti a nic víc. Nečekal ji žádný slib věrnosti, jen představa dlouhých, osamělých let, kdy bude lapena v manželství bez lásky. Tehdy neměla sebemenší šanci, že unikne královské svatbě, která se na ni valila.

Ovšem nyní? Úleva, kterou by neměla cítit, se kolem ní ovíjela jako deka. Je špatný člověk. Myslí jen na sebe, když z královské rodiny téměř nikdo nezbyl. Kdy však měla takový luxus? Být královnou znělo hezky, když byla malá holčička toužící po tiárách a plesových šatech, dokud ji realita nezasáhla jako lavina. Neúprosný tisk, žárliví lidé kolem ní, absence opravdových přátel. Dokud před sebou neviděla jen osamělou budoucnost pohřbená pod ledovou tíží očekávání…

Znovu zvedla oči, protože měla stále pocit, že ji ten muž pozoruje. Opravdu na ni upíral oči, na ústech dosud ten pobavený úšklebek. Zaplavilo ji vzrušení, nové a nedovolené. Jaké by to bylo políbit ty rty?

Kdyby měla jinou budoucnost, možná by byla odvážná a něco takového udělala. Jakkoliv se však toužila do toho pocitu ponořit, znamenalo to příliš velké nebezpečí. Protože mocní muži jako Ferdinand a tento svůdný cizinec neviděli v ženách samostatné osoby. Byla spíše jen pouhý doplněk, navzdory tomu, jak s ní bylo zacházeno, když bylo zasnoubení oficiálně oznámeno. Obětní panna pro královského draka. Monarchistická obluda hrozila, že ji schlamstne zaživa, pokud zůstane v jejích spárech. Zjistila, že nic víc od ní lidé neočekávají, jen že bude pěknou cetkou zavěšenou na paži korunního prince. Bude se usmívat, když bude potřeba, povije mu podobně hezounké dětičky a tiše splyne s pozadím, pokud to bude nutné.

Nic víc.

Rázně ukončila zasmušilé myšlenky. Odvrátila se od dalšího pohledného muže, který ji nutil snít o věcech, které by raději měly zůstat jen fantazií a ne realitou. Místo toho se soustředila na svou přítelkyni. Annalise přistoupila k rakvím, přesto se zadívala na Saru. V očích měla zvláštní a vyčerpaný výraz. Rty se jí chvěly potlačovanými vzlyky. Slzy jí nesměly vyklouznout z očí. Sara si přála, aby se svět nedíval a ona mohla svou přítelkyni utěšit, místo aby se musela od své královny držet dál. Na okamžik hrozilo, že ji tíha toho všeho zadusí.

Protože byly dvě mladé ženy, které přišly o svět, do něhož očekávaly, že se každý den probudí. Jejich životy se jednou provždy změnily.

Sara sklopila hlavu, v duchu se loučila s monarchií, již znala, ale teď jí docházelo, že o ní vůbec nic netušila. Přesto si konečně mohla žít po svém. Stačí jen počkat si, až přijde její šance. A nyní měla veškerý čas světa.

Lance nesnášel pohřby. Nevadil mu ani tak ten všudypřítomný smutek. Život byl nekonečná přehlídka žalu a zmařených příležitostí. Ne. Vadila mu ta přetvářka. Vychvalovaní mrtví se nijak nepodobali lidem, jimiž byli ve skutečném životě. Tři osoby, jejichž životy byly nyní vzpomínány, toho byli příkladem.

Byl pozvaný, aby byl oficiálním svědkem při pohřbu, jak vyžadovala zkostnatělá ústava země. Musel se tedy vrátit na místo, kde strávil příšerná středoškolská léta během otcova dlouholetého působení na pozici britského velvyslance. Lance předpokládal, že by se měl cítit poctěný. Jeho předrahý zesnulý papínek udržoval blízké přátelství s královskou rodinou, domníval se, že by to mohlo pomoci jeho synovi v roli budoucího vévody z Bedmoru. Ve skutečnosti by se Lance nikdy do téhle konzervativní zemičky nevrátil, dokonce ani na přímé pozvání od královny, kdyby ho o to nepožádal jeho nejlepší přítel a obchodní partner Rafe De Villiers.

S Rafem se setkali na prestižní Královské akademii, oba bojovali proti místní aristokracii svými vlastními zbraněmi. V těch pochmurných letech se mezi nimi utvořilo nezničitelné přátelství a pravidlo, že pokud jeden z nich požádá o pomoc, druhý ji musí bez váhání poskytnout. Byl to slib, který vznikl ve škole, kde je všichni šikanovali, protože byli „jiní“. Rafe protože byl prostý občan. Lance protože nebyl odsud

Takže tu stál a usrkával šampaňské obklopený mořem lidí. Měl za úkol hlásit Rafeovi politické machinace šlechty, protože jako neurozený by se jeho přítel na tak posvátnou událost nikdy nedostal. Lance neměl v úmyslu znovu se seznamovat s těmito lidmi, z nichž mnozí ho ve škole týrali, než s Rafem spojili síly – a ostatní chlapci si uvědomili, že jim nic nedají zadarmo. Byl to dusivý úkol, zvlášť když se pár z nich snažilo přepsat minulost a mluvili s ním, jako by na jejich pohrdání už nezáleželo. Každopádně jeho rodinný původ byl lepší než jich všech dohromady. Protože zdědit vévodství přinášelo jisté výhody, jakkoliv je hodlal promarnit.

Přesto mu vadilo, že je tady. Rafe měl něco za lubem, zajímal se o novou královnu – panovnici, která si bude muset najít manžela, a to rychle, jak nařizovala ústava. Právě teď ji všichni obklopovali s noži pečlivě ukrytými, připravení bodnout jeden druhého do zad při jakékoliv příležitosti, jen aby se stali budoucím králem. Znal jejich jména, těch, kteří ji sledovali s nenasytnými pohledy a snažili se vetřít do její přízně. Některé věci se nikdy nezmění. Země žila minulostí. Budoucnost zdejší lidi děsila a dnes se na ně valila ze všech stran.

Lance dopil šampaňské a vzal si od procházejícího číšníka další skleničku. Mladá královna, jakkoliv byla krásná, ho nijak zvlášť nezaujala. Zatímco záměrně pomalu přejížděl pohledem po místnosti, to, co hledal, bylo mnohem lákavější. Záblesk zlatavé ženské krásy, kterou předtím zahlédl v hrobce.

Přestože byla celá v černém jako všichni ostatní, nedala se přehlédnout. Domníval se, že smát se na pohřbu přitáhne pozornost lidí, jenže toho dobře zakrytého přešlapu si zřejmě nikdo jiný nevšiml. Lance si nemohl pomoct. Vyčnívala mezi ostatními, protože působila naprosto nedotčená smutkem kolem nich. Diamant mezi hromadou uhlí, a on obdivoval krásné, blyštivé věci, které zaujaly jeho pozornost. V jeho životě byly totiž velmi vzácné.

Když zachytil její pohled, téměř se usmála. V den, kdy nezbývala žádná naděje, jako by jí byla plná až po okraj. Vycítil v ní cosi divokého a nespoutaného, což by za jiných okolností nesmírně rád prozkoumal, pár hodin ve velké posteli. Možná ovšem byly ty okolnosti dokonalé…

Stačil jediný pohled po místnosti a objevil ji, jasný maják, po němž pátral, zlaté vlasy schované pod černým kloboučkem. Vykročil, aby se k ní dostal. Naštěstí byl o hlavu vyšší než většina hostů, takže mu neunikne, i když přecházela od jedné skupinky k druhé. Zrychlil, srdce mu přitom prudce bušilo. V žádném případě ji nenechá utéct. Vesmír by mu měl vynahradit, že sem musel přijít.

Nedívala se jeho směrem, zírala někam do davu s téměř tázavým výrazem ve tváři. Sledovala lidi kroužící kolem ní, jako by byla nějak oddělená od žalu, který tu panoval. Navzdory všemu však měla záda rovná jako pravítko a hlavu držela vysoko zdviženou, jako by jí místnost patřila a ona tu vládla.

Jak se k ní Lance blížil, došlo mu, jak je malá a křehká. Dokonce i na vysokých podpatcích by mu sahala pod bradu, kdyby si ji k sobě přivinul. Neubránil se myšlence, že by k němu dokonale pasovala. Když k ní došel, ztlumil hlas, sklopil hlavu a zamumlal jen pro její uši: „Chovala jste se jako velice zlobivé děvče.“

Otočila se, tváře jí zrůžověly, v očích příliš nevinnosti pro otupělého muže, jímž se stal.

Jeho matka tvrdila, že už se jako cynik narodil. Což nebyla tak úplně pravda. Nevyléčitelným cynikem se stal v den, kdy jeho rodiče zaprodali jeho sestru Victorii nejvyšší nabídce, jen aby se jeho otec posunul ve své kariéře dál. Nyní Lance dával přednost někomu, kdo byl stejně znavený životem jako on. Ne tomuhle čerstvému závanu dokonalosti, díky němuž se celá místnost rozzářila.

Připadal si jako zhypnotizovaný, nedokázal od ní odtrhnout oči. Krásné ženy byly samozřejmě všude. Přitahoval je jako magnet a nedržel se zrovna zpátky. Nikdy však nepotkal nikoho, kvůli komu by zmizeli všichni lidé v místnosti.

Naklonila hlavu a podívala se na něho velkýma modrýma očima, tak světlýma a chladnýma, že vypadaly jako jarní potůček v horách. Rtíky měla jako růžové poupátko. Možná se červenala, ale on přišel o řeč.

„A pročpak to?“ Její hlas byl jemný a melodický, s náznakem přízvuku, který mu napovídal, že je rodilá Lauritánka.

Žádné Co prosím . Nebo Kdo sakra jste . Byl si jistý, že tato žena má tajemství, a on je chtěl všechna poznat. Viděl to v jejích doširoka rozevřených očích – že by někdo mohl spatřit to, co se snažila skrývat. Rozevřela růžové rty a rozechvěle se nadechla. Bože, jak jen toužil ji políbit. Hned teď a tady. Na svatební oslavě by to možná prošlo. Na pohřbu to však bylo nanejvýš nevhodné. Ačkoliv většinu svého dospělého života se choval nevhodně. Být pro svého otce neustálým zklamáním si kdysi vytyčil za svůj hlavní cíl. Stařík už byl sice po smrti, ale Lance přece musel dostát své

A neodpověděl jí na otázku. Nadzvedla jemné, světlé obočí. Přistoupil k ní blíž a sklopil hlavu, jako by jí chtěl sdělit něco zakázaného. Pak zachytil její vůni. Jablka a květy. Tak čerstvé, že by si nejradši ukousl.

„Snažila jste se nesmát.“

Líce jí znovu zrůžověly. Měl pravdu. Přitiskla si elegantní ruku v rukavičce na hruď.

„Kdyby to byla pravda, bylo by to ode mne nesmírně nevhodné.“

Lanceovi se líbilo, že to nepopřela. Představovala pro něho úžasnou záhadu. Když však k němu vzhlédla, v očích se jí zatřpytily slzy. Přestože celý život předstíral, že není džentlmen, stále se uměl chovat slušně. Vytáhl kapesníček a podal jí ho.

Nesnášel, když ženy plakaly. Zvlášť když s tím neodkázal nic udělat. Pousmála se na něho, vzala si dokonale vyžehlený kapesník a osušila si oči.

„Snad ano, ale já se chovám nevhodně neustále, takže každého soudím podle svých nízkých měřítek. Vždycky říkám, že když se něčemu nemůžete zasmát, život není zábava.“ Byl proslulý tím, že jen zřídka bere něco vážně, což dokazovalo, jak ho všichni podceňují. Z jeho strany to byla pečlivě vytvořená iluze. Některé věci bral smrtelně vážně, jako například současnou situaci své sestry. Všechno ostatní bylo prostě nepodstatné.

Žena před ním se maličko rozveselila a mírně nadzvedla rty. Předpokládal, že by se měl představit, jenže na tajemnu mezi nimi bylo cosi vzrušujícího.

Pak maličko sešpulila rty a zamrkala dlouhými řasami. „Viděla jsem vás na internetu. Měla bych vás znát?“

Přitiskl si ruku na hruď a zavrávoral, jako by ho smrtelně urazila. „Jistěže byste měla vědět, kdo jsem. Znají mě všichni.“

Tentokrát se neobjevil ani náznak úsměvu, ale oči jí zářily a koutky se pobaveně svraštily. Dobře. Všechno je lepší než ty třpytící se slzy. „Lance Astill. Můj otec byl v Lauritanii po mnoho let britským velvyslancem. A vy jste?“

Napřáhl k ní ruku a ona do ní vložila svou. Byla tak štíhlá, až se bál, aby ji nerozmačkal. Přesto ho překvapivě pevně stiskla. Otočil její ruku a sklonil se k ní, ačkoliv nedovolil, aby se rty dotkl hladkého hedvábí černé rukavičky, jakkoliv po tom toužil. Dneska byla všechno hra a on ji moc rád hrál. Ustoupil a pustil ji. Vykulila oči a mírně pootevřela ústa. „Ach,“ vydechla, což mohl být šok či překvapení. Alespoň už neplakala.

„Sara Conradová.“ To jméno mu znělo povědomě. Jeden z chlapců jménem Conrad patřil k jednomu z jeho nejvytrvalejších mučitelů… „Byla jsem snoubenka korunního prince.“

Lance ztuhl. Věděl, že byl Ferdinand zasnoubený s nějakou šlechtičnou, ale nedovedl si představit, že by to byla tato žena. Byla příliš plná života, než aby se nechala zdrtit omezeními paláce. A korunní princ nebyl zrovna proslulý svou věrností. Lance si nedovedl představit, že by bral manželský slib vážně.

„Velice mě to mrzí,“ pronesl. Nemrzelo. Unikla o vlásek.

Sara k němu vzhlédla a mírně svraštila čelo. „Nemusí. Mě to nemrzí.“ Ta slova z ní vylétla. Zvedla ruku v rukavičce k ústům, jako by se snažila vrátit je zpět, oči vytřeštěné hrůzou. „To jsem neměla říkat. Nevšímejte si toho. Já… to ze mě mluví žal.“

Vzal ji za loket a odvedl ji k palmě v květináči, z doslechu většiny hostů. Cestou popadl sklenku vína od procházejícího číšníka. Potřebovala něco na posilněnou. Tahle žena byla příliš otevřená a upřímná. Lidé tady by ji sežrali zaživa, protože se vyhřívali v ponížení ostatních. Právě teď se většina z nich snažila vlichotit nové královně. Tato krásná a bystrá žena před ním by pro ně byla jen vedlejší ztrátou.

„Nevypadala jste příliš zarmoucená. Váš smích vás tak trochu prozradil…“

„Byla to spíš hysterie.“

„Nepřipadá mi, že byste byla náchylná k hysterii. Měl bych mít po ruce čichací sůl, kdybyste mi tu omdlela?“

Koutky úst se jí rozechvěle zvedly, načež zabořila zuby do spodního rtu, jako by se snažila potlačit úsměv.

Rozhlédla se po místnosti, jako by po něčem či někom pátrala. „Ocitl jste se někdy v situaci, kdy vám došlo, že všechno, co jste znal, je jen lež?“

Zadíval se do její nyní bezvýrazné tváře a ze všech sil se snažil nedat najevo sebemenší stopu radosti. Ano. Moc dobře věděl, o čem mluví. Přikývl.

Pokračovala dál. „Narodila jsem se, abych byla královskou chotí, a podívejte se na mě teď.“ Mávla rukama na sebe. Víno v její ruce málem vyšplíchlo. Napila se a trhla sebou. „Povídám si s cizím člověkem a dávám najevo… emoce . Není na mně nic královského. Určitě bych všechny zklamala. Příšerná královna. Není divu, že

Znovu se kousla do rtu, ale tentokrát nechtěla potlačit úsměv. Lance nepotřeboval vědět, koho měla na mysli. Vsadil by své značné jmění, že korunní princ, stejně jako zbytek aristokracie, který Lance nesnášel, se snažil přistřihnout křídla nádherné bytosti před ním.

„Anděli.“ Hodilo se to k ní. Vypadala, jako by měla zdobit nějaké klasické umělecké dílo. Její dokonale bledá pleť by měla být na obraze proti ranní obloze, s párem křídel. Vyrovnala by se každé božské bytosti, kterou kdy viděl na freskách. „Já se narodil jako budoucí vévoda a celé roky jsem pro všechny zklamáním.“ Vytřeštila oči. „Trik spočívá v tom, že tu roli musíte ovládnout, nebojovat proti ní. Pokud vám na ničem nezáleží, nemůže se vás nic dotknout.“

„A vám na ničem nezáleží?“

Kdysi to tak nebylo. Teď už ale ano. Na ničem nezáleželo, když nemohl nic změnit. Jeho největším selháním byla Victoria. Telefonní hovory rychle končily, když její manžel dorazil domů. Mívala podivné modřiny, které vysvětlovala svou „nemotorností“, když v minulosti se jí nic takového nestávalo. Pojal příšerné podezření, které během let, co byla provdaná, rostlo a rostlo. Žádná žena by neměla svěřit své štěstí do jeho rukou.

„Záleží mi jenom na tom, co se objeví v bulváru.“

Reportéři o něm s radostí psali na titulkách, každý příběh přehnanější než ten předchozí, přičemž o nudnou pravdu nikdo nestál. Většina byly jenom výmysly.

Úsměv na Sařině tváři byl úchvatný. Nespoutaný . V hrudi se mu rozlilo teplo. Úsměv je lepší než slzy pro muže, který si ji nezasloužil. Kdyby jí mohl sundat ten klobouček a rozpustit zlatavé kudrliny. Prohrábnout prameny mezi prsty. Zahnat její ublížení a strach, dokud by nebyla celá zrůžovělá

„Jste pěkný… darebák.“

Připomínka toho, jaký je ve skutečnosti. Musí zarazit ty přehřáté představy. Nevinné dívky nemají v jeho životě místo. Míval ve zvyku zničit je svojí nevšímavostí. Victoria byla jeho první obětí. Nechtěl, aby následovaly nějaké další.

Uklonil se. „K vašim službám. Astillové jsou proslulí svými neřestmi.“

„Vskutku?“ Ta otázka byla plná zvědavosti. Navzdory dobrým úmyslům byl rád, že upoutal její zájem.

„Mí předkové rozhazovali náš majetek po celá staletí. Pocházíme z dlouhé řady pijáků, gamblerů, cizoložníků a smilníků. Musím jít v rodinných šlépějích a beru svůj úkol náramně vážně.“

„A které neřesti z toho barvitého seznamu zastáváte?“

„Manželské lože je přede mnou nedotknutelné a v bezpečí. Jinak si můžete vybrat.“

Rozbušilo se mu srdce, když uslyšel, jak se ostře nadechla. Ledově modré oči jí zářily údivem. Lance sklopil hlavu k jejímu uchu.

„Ačkoliv hraní a popíjení pro mě ztratilo kouzlo.“ Jeho hlas zněl jako šepot, jeho dech ji laskal na hrdle. „Pokud chci dostát skandální pověsit Astillů, zbývá mi jen jediná možnost…“

Lance si vychutnával příval růžové, jež jí znovu zbarvila líce jako východ slunce nad zasněženou krajinou. Tělem jí projelo zachvění. Přistoupil k ní blíž, protože si nemohl pomoct. Ne že by se Lance kdy dotkl ženy, která byla tak… neposkvrněná životem. Přesto mohl aspoň chviličku snít, že je všechno jinak.

„Možná přesně to potřebuju,“ zašeptala zadýchaně.

Srdce mu poskočilo. „Cože?“

„Můj život… je tak…“

„Kontrolovaný?“ Za jiných okolností by to rád prozkoumal, obzvlášť pokud by ta pečlivá kontrola praskla pod náporem vášně…

„Ano. Možná že díky skandálu by bylo všechno zajímavější.“

Vzhlédla k němu, jako by byl odpovědí na veškeré její modlitby. Lance zaujalo jen málo lidí. A ještě méně si udrželo jeho pozornost. V tu chvíli ho však ta drobná dívka před ním okouzlila. Jako by byl hrdina, jehož hledala. Znělo to, jako by překrásná Sara Conradová potřebovala únikovou fantazii, i když jí ji nemohl poskytnout.

„Ach, anděli.“

Vytřeštila oči plné touhy.

Lance ztlumil hlas ještě víc. „Skandály mi vážně jdou.“

Rozevřela rty a pak si je olízla. „Prosím.“

To jediné zašeptané slovo explodovala k životu. Síla její žádosti jím kolovala jako droga. Omamná. Návyková.

Pokušení, tvé jméno jest Sara.

Měl by odejít, přesto tady, stranou od lidí, bylo jediné místo, kde toužil být. Lance byl ztracený ve světě, jehož byla středobodem.

„Saro!“ Narovnala záda. Svěsila hlavu. Lance se ohlédl na vyzáblý starší pár. Obrátili se k němu. „Kdo

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Abych se nemusela vdát!.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.