Joss Woodová

Každý má tajemství

Překlad

Pavlína Buzková

Milá čtenářko,

ani jsme se nenadáli a máme tu nový rok 2024. Ten předchozí nebyl vůbec lehký. Události kolem nás, nabraly děsivý spád, doléhá na nás utrpení velkého množství lidí… Samozřejmě že tísnivá atmosféra se promítá i do našich životů. Proto se přimykáme a nacházíme sílu a naději v dobrých zprávách, v blízkosti našich drahých a také v příbězích, jejichž cílem je odreagovat nás, zlepšit nám náladu, přivést myšlenky k romantice a troše toho snění. To je smyslem titulů, se kterými za Vámi každý měsíc přicházím, a já věřím, že svůj úkol plní na jedničku. Řekl bych, že o tom svědčí i Vaše věrnost.

Lednové tituly jsou rozmanité, těžko se pro ně hledá společná linka, ale ať již otevřete povídku Hrdinka skandálů, Nedotknutelná či Každý má tajemství, jistě nebudete zklamaná. Samozřejmě, že se moji hrdinové po nejrůznějších peripetiích dostanou k tomu pravému protějšku a dobrý konec je tedy zaručený.

Přeju Vám šťastné vykročení do nového roku, kéž by všechny příběhy, nejen ty moje, měly šťastné konce!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Secret Heir Returns

První vydání:

Harlequin Books, 2022

Překlad:

Pavlína Buzková

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2022 by Joss Wood

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2024

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-8342-168-1 (EPUB)

ISBN: 978-83-8342-169-8 (MOBI)

ISBN: 978-83-8342-170-4 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PROLOG

Knightsbridge, London Sutton

Marchant potřásl rukama dvěma bezchybně oblečeným právníkům a všiml si, že mladší se lehce ušklíbl. Zřejmě kvůli Marchantově obnošenému tričku, odraným Leviskám, papírovému kelímku s kávou a změti papírů na stole. Celou noc pracoval na korekturách. Byl nevyspalý a podrážděný, ale bylo jasné, že tahle schůzka je urgentní.

Sutton muže rezignovaně uvedl k pohovce a křeslům ve své pracovně a pokynul jim, aby se posadili. Pak zvedl krabici s kopiemi své poslední knihy, hodil ji na podlahu z tvrdého dřeva, až to zadunělo, posadil se a protřel si tvář. Co je k čertu tak důležitého? S prací to nemá určitě nic společného, protože jeho agent i vydavatelé, díky bohu a všem svatým, se se všemi právními aspekty dokázali vypořádat sami. A o MarchBent, která obchodovala na burze s kryptoměnami, se staral jako generální ředitel jeho obchodní partner, nejlepší přítel a švagr. Kdyby schůzka nějak souvisela s MarchBent, volali by právě jemu. Takže… co? Nejlepší bude, když se jich zeptá.

„Jak vám můžu pomoct?“

Mladší právník vytáhl z kufříku složku s dokumenty a položil ji na kávový stolek přímo před Suttona. Podíval se na ni a zvedl tázavě obočí. Starší muž se opřel, rozepnul si knoflík saka, povytáhl si nohavice a přehodil si nohu přes nohu.

„Jak už víte, jsem Tom Gerard, starší partner u firmy Gerard a Pinkler. Toto je Albert Cummings, jeden z našich společníků. Reprezentujeme adopční agenturu Tate-Handler.“

Sutton se napřímil a srdce se mu rozbušilo o něco rychleji. Naposledy se setkal s lidmi z této adopční agentury asi před sedmnácti lety, když se on a jeho adoptivní rodiče setkali s jedním jejich zaměstnancem. Vzpomínal si, že dostal hnědou obálku a bylo mu řečeno, že obsahuje dopis od jeho vlastní matky. Chladně tomu člověku sdělil, že ho vůbec nezajímá, kdo byla a co mu chce říct. V osmnácti letech byl toho názoru, že pokud o něj nestála, když se narodil, on o ni nestojí teď. A jeho názor se nezměnil. „Nemám zájem o kontakt s mojí biologickou matkou,“ řekl suše.

„Takže víte, kdo to je?“ zeptal se Gerard.

Sutton myslel na neotevřenou hnědou obálku, která ležela v sejfu za obrazem nad jeho hlavou. „Nikdy jsem to nechtěl vědět. A nezajímá mě to ani teď.“

Právníci si vyměnili znepokojený pohled. „To je trochu problém, protože jsme přišli, abychom vám oznámili, že jste příjemcem svěřenského fondu, který vám založil biologický otec. Jako příjemce vlastníte podíl velké společnosti a kontrola nad fondem vám připadne v den vašich pětatřicátých narozenin. Mám za to, že to bude za den či za dva.“

Sutton přikývl. Znovu si protřel obličej rukama a snažil se přimět krev, aby mu pořádně okysličila mozek a on byl schopen přemýšlet. „Jsem jeho dědic?“ Sutton se podíval na poličku nad stolem, kde stály vyrovnané kopie jeho knih. Byl autorem několika bestsellerů a spoluvlastnil úspěšnou společnost. On a jeho sestra zdědili po svých bohatých rodičích miliony dolarů: jeho otec byl mezinárodně uznávaný ekonom a matka hortikulturistka. Oba byli navíc členy menší větve anglické královské rodiny. Společně s Theou také vlastnili Marchant House v Sussexu, rozlehlé panství, které patřilo rodině už přes tři sta let a které proměnili ve venkovský hotel. Oba měli dost peněz; od svého biologického otce vůbec nic nepotřeboval.

„Nemám zájem,“ řekl jim tedy, opřel se a založil si ruce na hrudníku. Měl rodiče, a ty nikdo nikdy nemůže nahradit. „Můžete mu vzkázat, že může svým dědicem a příjemcem toho fondu stanovit někoho jiného.“

Cummings zamrkal. „To není tak jednoduché, pane Marchante. Váš biologický otec zemřel krátce po vašem narození. A ten fond posledních třicet pět let spravujeme my.“

Čeká se snad od něj, že bude cítit smutek kvůli muži, kterého neznal a který je dávno po smrti? Sutton pokrčil rameny. Po svých rodičích truchlil celé roky a pro toho neznámého mu už žádný žal nezbyl. „To není můj problém,“ řekl. „Nikdy jsem o žádné dědictví nežádal a nechci ho. Rozdělte ho mezi ostatní příbuzné.“

„Zanechal nám pokyny v tom smyslu, že fond nemůže přijít do rukou nikomu z jeho přímého příbuzenstva.“

„Tak ho dejte jeho ženě, milence nebo kamarádům!“

Gerard potřásl hlavou. „To také nejde. Osoba, s níž žil ve vztahu v době, kdy zemřel, zemřela také.“

„Já to prostě nechci,“ pronesl Sutton pevně a stiskl si můstek nosu.

„To nerad slyším,“ povzdechl si Gerard. „Ale jediný způsob, jakým se můžete toho fondu zbavit, jen ten, že nad ním převezmete kontrolu. Jakmile se to stane, můžete zlikvidovat aktiva a udělat si s nimi, co budete chtít. Například byste mohl darovat celou částku charitě.“

Fajn, tak tohle byl konečně nějaký plán. Sutton si přehodil nohu přes nohu a spojil si ruce na břiše. „Skvěle. Sepište to a já podepíšu cokoli, co bude potřeba, aby k tomu mohlo dojít.“ Pak se podíval na hodinky. Paní K., jeho hospodyně a předtím i hospodyně jeho rodičů, už určitě uvařila čerstvou kávu, a když ji hezky poprosí, připraví mu pravou anglickou snídani. Dnes odpoledne si půjde zaběhat a pak se navečeří s Adrianou, starou láskou, která se v jeho životě tu a tam objevovala a zase mizela. Protože byl alergický na jakékoli závazky a kvůli časné smrti svých rodičů měl v sobě zažraný děs, že ho znovu opustí někdo, koho by miloval, byly pro něj tyhle občasné sexuální schůzky ideální variantou.

„Váš otec –“

„Můj otec i moje matka zahynuli při dopravní nehodě. Před pěti lety,“ přerušil Gerarda Sutton mrazivě.

„Váš biologický otec si přál, abyste věděl, že o vaší adopci neměl tušení. Dozvěděl se o ní teprve ve chvíli, kdy už bylo po všem. A vzhledem k opatřením, která učinila vaše matka u adopční agentury, neměl možnost zjistit vaši identitu. Vyčerpal všechny legální možnosti, aby k vám získal přístup. Je však zjevné, že se mu nepodařilo uspět.“ Jistě, to je zjevné. Sutton se zavrtěl. Cítil se provinile už jen za to, že vůbec tento rozhovor vede. Dokonce i tohle mu připadalo jako porušení loajality vůči jeho rodičům. „Jakmile převezmete kontrolu nad fondem, můžete s prostředky v něm obsaženými naložit, jak si budete přát, ale –“ Aha, už je tady nějaký háček. Sutton se obrnil. „– to můžete teprve poté, co strávíte dva po sobě jdoucí měsíce v jednom konkrétním hotelu v mainském Portlandu a navštívíte tradiční každoroční ples u příležitosti svátku svatého Valentýna, který pořádá firma Ryder.“ Cože? To myslí ten chlap vážně? „Jestliže tuto podmínku splníte, můžete prodat své akcie, komu jen budete chtít, kromě bratra vašeho dárce, a rozdělit celý majetek podle svého vlastního uvážení. Jestliže se rozhodnete nepřesídlit na ony dva měsíce do Portlandu, pak s fondem nebudete moci nakládat dalších patnáct let.“

„Počkat. Chci si ujasnit, jestli tomu správně rozumím. Mám dva měsíce bydlet v Portlandu a jít na nějaký ples? A pak si můžu s tím fondem dělat, co budu chtít? To je… pitomost.“

„Ty dva měsíce musíte bydlet konkrétně v hotelu Rossi. Ale ano, v zásadě je to tak, jak říkáte.“ Oba právníci s vážnými tvářemi přikývli.

Sutton se naklonil, opřel se lokty o stehna a dlaně stiskl mezi koleny. „A nepíše se tam nic o tom, že ho musím uznat za svého biologického otce?“ zeptal se.

„Ne,“ potvrdil mu Gerard. „Poslední vůle neříká nic o tom, že byste měl odhalit jeho identitu. Měl byste si být však vědom, že existují lidé, kteří by velice rádi zjistili, kdo vlastní podíl té společnosti.“

„Proč?“ zeptal se Sutton.

„Ve svěřenském fondu je pětadvacet procent nadnárodní společnosti řízené jednou rodinou. Váš biologický otec má bratra, který vlastní dvacet sedm procent. Zbytek je rozdělen mezi akcionáře. Bratr chtěl koupit podíly vašeho otce a snaží se o to už pětatřicet let, ale my jsme mu je nemohli prodat. Jemu, ani komukoli jinému. Váš biologický strýc na nás celá léta tlačí, abychom mu prozradili, kdo je vlastníkem, ale protože jde o tajný fond, nemůžeme vaši identitu odhalit, a samozřejmě to neuděláme.“

„A já mu ten podíl nemůžu prodat, ani kdybych si to přál?“

Gerard potřásl hlavou. „Měli mezi sebou spor a ve vůli vašeho otce je jasně napsáno, že podíl nemůžete prodat jeho bratrovi ani nikomu z jeho přímých potomků.“ Rodinné drama, toho měl dost na celý život z doby dospívání a těsně po dvacítce. Nepotřeboval další dávku od lidí, které ani neznal. „Podívejte se, jestli to má být dnes nebo za patnáct let, stejně zjistíte, kdo to byl. Nicméně, pokud se rozhodnete o příbuzenském vztahu s ním pomlčet, můžete to udělat. Tato skutečnost bude vždycky plně ve vašich rukou,“ dodal Gerard.

Tak tohle aspoň bylo něco. Sutton horečně přemýšlel, o jaké částce se tu mluví. Pokud bude mít štěstí, může jít i o pár milionů. Dobročinné nadace jeho rodičů budou nesmírně vděčné za jakoukoli finanční injekci. Péče o znevýhodněné děti je zatraceně drahá. „Jakou má jeho majetek cenu?“

„Téměř sto padesát milionů.“

Kristepane. Viděl, jak se těm dvěma zablesklo v očích, mysleli si, že ho na ty peníze chytí. A měli pravdu, ale ne tak, jak si mysleli. Jeho rodiče byli neskutečně oddaní filantropové, ale zdroje ubývaly. Pokud ten fond zlikviduje, nadace bude po zbytek jeho života zajištěná. Nedokázal si ani představit lepší způsob, jak utratit peníze svého biologického otce než podpořit záležitosti, které byly předmětem vášnivého zájmu jeho rodičů. Dva měsíce strávené za Velkou louží a návštěva toho zatraceného plesu by neměl být problém. Doufal jen, že ten hotel bude pohodlný. Ale na druhé straně… za sto padesát milionů by klidně dva měsíce spal i ve stanu. Sutton se poškrábal na hlavě a podíval se na složku na stole. „Předpokládám, že uvnitř je veškerá dokumentace?“ Když přikývli, znovu promluvil. „Tím, že tu složku otevřu, odhalím totožnost mého biologického otce. Budu nucen zjistit i to, kdo je moje biologická matka?“

Gerard potřásl hlavou. „Ne. V té složce se o vaší biologické matce vůbec nemluví.“

To bylo moc dobře. Neměl o ni totiž vůbec žádný zájem. Uvědomil si, že hlavním cílem bude získat peníze z toho fondu. A tak vztáhl ruku a otevřel složku.

Já, Benjamin James Ryder-White, obyvatel státu Maine a okresu Cumberland, prohlašuji, že toto je moje poslední vůle a vyjádření mého přání.

PRVNÍ KAPITOLA

Portland, Maine

Takže je vážně tady… Lowrie Lewisová zaparkovala svůj deset let starý sedan vedle drahého SUV. Nebyla si jistá, čím si zasloužila mít na další dva měsíce jen jednoho hosta, ale nechtěla své štěstí zpochybňovat. Jedna snídaně, jedno povlečení, prádlo pro jednu osobu… neuvěřitelné. A skutečnost, že ten Angličan zaplatil horentní sumu, aby si zajistil, že bude mít celý hotýlek jen pro sebe? Nejraději by si radostí zatančila. V zimě tu bylo vždycky klidno, ale on jí zaplatil ekvivalent sumy, kterou vydělávali, když byli plně obsazení, což se ale v tuto roční dobu nikdy nestávalo. Vhledem k tomu, že zaplatil dopředu, bude moct renovovat koupelny, nakoupit nové povlečení a vymalovat pár pokojů.

Lowrie se podívala na zadní sedadlo, kde během krátké cesty z obchodu její roční syn Rhan sladce usnul. Pan Marchant přijel dřív, pomyslela si a protáhla obličej. Chtěla tu být, aby ho uvítala a provedla ho po hotelu Rossi. Paddy, pánbůh mu požehnej, mu určitě jen dal klíč a mávl rukou ke schodům. Její prastrýc Carlo, který byl původním majitelem, byl daleko lepší hostitel než vznětlivý Paddy. Připravil by kávu a koláč na uvítanou, dal by do vázy v pokoji růži a vytáhl by z jejich hosta během půlhodiny jeho životní příběh. Ona sama nebyla zvlášť upovídaná, ale protože tady pracovala, nejdřív v dospívání a pak znovu, když se vrátila z New Yorku poté, co se jí celý život sesypal na hromadu, věděla, jak zařídit, aby se tu hosté cítili vítáni. Paddy, který na dům zdědil doživotní práva od Carla, to neuměl.

Lowrie se podívala na třípatrovou budovu a usmála se. Milovala tento dům natřený levandulovou barvou, který se krčil na okraji menšího útesu. Pod domem narážel zimní příboj v Casco Bay do skalisek a ledově studená voda zalévala malou pláž, kterou používali v létě. Dům měl verandy ze všech čtyř stran v celém přízemí a tři z pokojů v patře, včetně toho největšího, který teď obýval jejich jediný host, měly i rozlehlé balkony. Černé okenice poskytovaly k levandulové fasádě dokonalý kontrast a v létě zahrada kolem hotelu hýřila barvami rozkvetlých květin. Interiér byl stejně půvabný jako vnějšek. Všude byl rozestavěn pohodlný nábytek, krásná umělecká díla a nejrůznější solitéry. Bylo to místo, které přímo žadonilo o to, aby si v něm člověk odpočinul, aby si užíval výhledy na moře a lesy. Byl to její domov a ona to tu milovala.

Vystoupila z vozu, zabouchla dvířka a vzhlédla. Na verandu vyšel muž v tmavomodrých džínsech, tlustém svetru s kapucí a v zateplené bundě bez rukávů. Přistoupil k zasněženému zábradlí, strčil si ruce do kapes a rozhlížel se. Lowrie hleděla na jeho profil, srdce se jí rozbušilo o hodně rychleji a snažila se ignorovat skutečnost, že jí najednou úplně vyschlo v krku. Mužný, to bylo první slovo, které ji napadlo. Hned za ním následovalo sexy. Vypadal, že je mu něco přes třicet, byl vysoký, určitě měřil kolem metru devadesáti, měl široká ramena, dlouhé nohy a silné paže. Takhle z profilu viděla jeho výrazný nos a hnědé pocuchané vlasy. Bradu měl pokrytou několikadenním strništěm. Byl prostě… sexy, ale Lowrie usoudila, že vypadá taky inteligentně. A taky trochu ztraceně a posmutněle. Proč asi, napadlo ji.

Potřásla hlavou, odvrátila zrak a otevřela zadní dvířka vozu. Rozepnula popruhy v sedačce a zvedla své dítě do náručí. Sutton Marchant je host a ona stejně nehledá žádného muže. Má syna, práci, kterou miluje, a kus dál po cestě i babičku a tetu. A prchlivého Paddyho. Už je to rok, co ji Rex opustil, šest od doby, kdy odjela z New Yorku a nechala za sebou matku i svého snoubence. A její srdce se ze všech těch šrámů ještě uzdravovalo. Nevěděla, jestli ho vůbec ještě někdy bude schopna nějakému muži otevřít. Bylo zraňováno mnoha lidmi, různými způsoby a příliš často… Marchant je jen host a ona se tak k němu bude chovat.

Měl by zabít Maribeth. Jistě, měl ji rád, byla s ní legrace a byla krásná, ale už mu nebyla ničím užitečná, takže je načase, aby ji nechal jít… Sutton Marchant zamrkal, když mu někdo lusknul prsty před obličejem. Pak zamrkal znovu a zaměřil pohled na krásnou tvář své sestry, která byla také jeho osobní asistentkou. Uvědomil si, že postava Maribeth vlastně Theu hodně připomíná. Dlouhé blond vlasy, zelené oči, drobná a štíhlá postava. Ale na rozdíl od They byla Maribeth nezkrocený duch. Možná by si ji mohl nechat v knize ještě tak kapitolu, dvě. Možná by to mohla být ona, kdo…

Thea ho štípla, Sutton sebou trhl a vztekle se na ni zamračil. „Tohle nesnáším,“ zavrčel a pohladil si zápěstí.

„A já zase nesnáším, když usínáš, zatímco s tebou mluvím,“ odsekla Thea.

Sutton se opřel v křesle, položil si jednu nohu na roh stolu a podíval se na ni. Thea, výkonná jako vždy, se posadila na opěrku křesla naproti němu a projížděla iPad. Sutton se rozhlédl po svém novém pracovním místě, které bylo propojeno s velikou ložnicí. Pak zašilhal na nepořádek všude kolem. Byly tady ještě aspoň čtyři nevybalené bedny, které obsahovaly knihy, bez nichž nemohl být, bloky, rešerše, tři slovníky a dva výkladové slovníky. Přál si, aby mohl prostě lusknout prsty a všechno by se naskládalo do poliček malé knihovny za stolem. Nebo… Možná by Thea mohla ještě pár dnů zůstat a udělat to místo něj. Ona se ale musí vrátit do Londýna k rodině. Říkal jí, že může letět do Států sám a ubytovat se, ale ona trvala na tom, že ho doprovodí, takže minulou noc strávili V New Yorku, najedli se v její oblíbené restauraci a pak letěli do Portlandu. Dnes ráno. Pronajal si Jaguára F-Pace a snadno našel hotýlek Rossi. Byl moc rád, když zjistil, že jeho nové bydliště je velice krásná a luxusní budova na rozeklaném mainském pobřeží. A že není daleko od Portlandu pro případ, že by něco potřeboval ve městě. Zamluvil si hotel na dva měsíce, jak vyžadovala poslední vůle, ale Thea vyjednala s majiteli nemovitosti, aby během té doby nepřijímali žádné další rezervace. Ušlý zisk jim vykompenzovala více než velkoryse. Teď tedy měl naprosté soukromí a mohl bydlet na tomhle historickém místě. Jistě, nebyl zrovna George Clooney, ale lidé ho poznávali dost často na to, aby mu to nebylo příjemné.

„Jak jsem ti říkala, snídaně tady máš v ceně. Kdybys chtěl i oběd nebo večeři, musíš si to s nimi domluvit. Předem, Sutte. Ne až ve chvíli, kdy dostaneš hlad.“

„Pro tyto případy bůh stvořil jídlo přes ulici.“

Thea se zachvěla. „Nemůžeš žít jen z jídla přes ulici. Potřebuješ zeleninu. A ovoce.“

„Víno je z hroznů. A hrozny jsou ovoce,“ namítl, jen aby svou sestru, vyznavačku organické stravy, trochu pozlobil.

„Sklapni,“ tleskla a postavila se. Pak se rozhlédla po pokoji a přikývla. „Laptop máš zapojený, tiskárnu taky. A jsi připojený k wi-fi.“

Výborně. Jakmile odjede, sedne si před to obrovské okno ke stolu a dá se do práce. Ačkoli… možná se bude muset nakonec obrátit ke zdi, protože výhled na útesy, moře a pláž byl pořádně rozptylující. Ale jak se těšil, až bude po tomhle opuštěném pobřeží chodit běhat!

„S vydavatelem máš sjednaný videochat na zítřek ve tři hodiny,“ řekla mu Thea a podívala se na svůj tablet. Thea byla skvělá osobní asistentka. Byla často hrozně otravná, ale dokázala ho udržet v zajetých kolejích. Udržovala mu webové stránky, starala se mu o poštu a spravovala mu účty na sociálních médiích. Domlouvala autorská čtení, organizovala nejrůznější motivační projevy a obecně vzato mu prostě řídila celý život. „Pošlu ti textovou zprávu, abych ti to připomněla.“ Pak poklepala na okraj tabletu a zatvářila se ustaraně. „Ještě není pozdě, aby sis to rozmyslel a vrátil se se mnou do Londýna, Sutte,“ řekla mu. „Tohle není New York nebo LA, města, která dobře znáš.“

Jo, a taky byla přesvědčená o tom, že kdyby mu někdo natáhl na hlavu papírový pytlík, nedokázal by z něj najít cestu ven. Miloval ji, ale panebože, dokázala mu jít na nervy. Zvažoval, že by zůstal v Londýně, a ten fond by prostě ignoroval. Mohl by všechny papíry vrátit těm dvěma právníkům, aby se o něj starali ještě dalších patnáct let. Jenže… „Nadace potřebuje peníze, Theo.“

„A já tě potřebuju v Londýně, Suttone.“

Viděl, jak se jí lesknou oči, viděl zoufalství, které jí přeběhlo po tváři jako stín. A najednou si uvědomil, proč nebyla ani trochu nadšená tím, že dočasně odjede. Postavil se, objal její štíhlé tělo a kýval se s ní ze strany na stranu. „Bojíš se, že budu jednat s Ryder-Whiteovými, Theo?“

„Ne, to samozřejmě ne!“

Její odpověď vůbec nebyla přesvědčivá. Vzal ji za bradu a zvedl její oči ke svým. „Sestřičko, moje rodina jsi ty. Ty, děti a… no dobře, když se trochu zapřu, tak taky ten halama, co mu říkáš manžel.“

„Který je taky známý tím, že je tvůj nejlepší přítel,“ podotkla Thea.

Mávl rukou. „Víš přece, že jsem nikdy neměl zájem o kontakt s mojí biologickou rodinou. Moji rodiče byli máma s tátou. A ty jsi moje sestra. Ryder-Whiteovi jsou mi ukradení.“ Bože, když byl mladý, byl takový idiot! Kdyby se mohl vrátit v čase a jednu pořádnou si vrazit, neváhal by. Tím, že se emočně odtáhl a distancoval od své rodiny dlouho před smrtí svých rodičů, vyvolal ve své sestře trvalou nejistotu ohledně jeho lásky a loajality. Thea popotáhla a opřela se čelem o jeho hrudník. „Koukni, Theo, já ty peníze dostanu, ať je chci, nebo nechci. Nechci je, nepotřebuju je, ale nadace ano. A pokud musím dva měsíce bydlet v Portlandu a jít na nějaký stupidní ples, aby mi spadlo do klína sto padesát milionů dolarů, je jasné, že to udělám. Víš sama dobře, co by nadace s těmi penězi dokázala.“

„Mohli bychom postavit další dětský domov. Možná i dva,“ přikývla Thea. „A taky rozdat další školné.“

„Já to musím udělat, Theo. Pro nadaci, pro mámu a pro tátu. Očekávali by to ode mě,“ dodal.

„Hlouposti! Byli by na tebe pyšní, ale neočekávali by to od tebe. A víš moc dobře, že by tě podpořili, ať by ses rozhodl jakkoli.“ Protáhla tvář a povzdechla si. „Vždycky říkali, že máš právo poznat svoje biologické rodiče.“

Jeho rodiče šokovalo, když jim řekl, že nemá zájem najít svou biologickou rodinu. Překvapila je jeho vehemence. Namítali, že je to pro něj důležité, a strávili tolik času tím, že ho ujišťovali o své podpoře, až si začal myslet, že se ho chtějí zbavit. Bože, sám si byl tak moc nejistý láskou svých rodičů. A ano, pocit ztráty a žalu z odmítnutí vlastními rodiči v něm stále ještě někde přetrvávaly. Pořád ho tu a tam napadalo, jestli jeho adoptivní rodiče nelitují toho, že si ho k sobě vzali, zejména proto, že se jim pár let poté, co ho adoptovali, podařilo počít Theu. Sutton si prohrábl vlasy a přál si, aby byl jedním z těch lidí, kteří si dokážou svoje pocity uspořádat, zařadit je do příslušných kolonek a odsunout je stranou. On to zkoušel, ale téměř nikdy se mu to nepodařilo. S rodiči se usmířil naštěstí několik let před jejich smrtí a žil by šťastně svůj život i bez toho, aby věděl, kdo jsou ti, kteří ho počali, a proč ho dali k adopci. A teď mu byla totožnost jeho biologického otce prakticky vnucena, ale on neměl v úmyslu o tom někomu vykládat. Nechtěl, aby se vědělo, že je synem Benjamina Ryder-Whitea a synovec Calluma Ryder-Whitea. Neměl žádný zájem stát se novým členem jejich bohaté a známé rodiny. Už jen při té myšlence se zachvěl. Stál jen o Benovy peníze – pro sirotky. Pro všechny děti, které nikdy nenajdou svůj bezpečný domov. To ale znamená, že musí být dva měsíce daleko od They. Zmešká oslavu narozenin jejích synů, dvojčat, a zanechá MarchBent ve schopných rukou Sama.

„Musím si zavolat taxi,“ řekla mu Thea, poplácala ho po rameni a odstoupila.

„Ne, já tě odvezu na letiště,“ odpověděl Sutton a rozhlédl se po klíčích od svého pronajatého vozu. Našel je na stole a strčil si je do kapsy džínsů.

„Než odjedeme, musím ještě vyřídit pár telefonů. Vklouznu do té volné ložnice hned vedle,“ řekla mu Thea. „Deset minut?“

„Jasně.“

Sutton se za ní díval, a když otevřela dveře, lekla se, vykřikla a skoro nadskočila. Přeběhl přes místnost, ale zastavil se, když uviděl, že před Theou stojí štíhlá žena se zdviženou rukou, jako by zrovna chtěla zaklepat. Všiml si její srdcovité tváře, krémové pokožky, jejích rtů, které jako by byly stvořeny k líbání. Vlasy měla tmavě hnědé a zastrčené za pěknýma malýma ušima. A ty oči… bože, ty oči by ho dokázaly srazit na kolena. Měly barvu Karibiku v jasném slunci a neobyčejnou modrozelenou barvu ještě zvýrazňovaly husté řasy a dokonale vykroužené obočí. A když už přemýšlel o dokonalosti… Dlouhé nohy, štíhlý pás a pár nádherných…

„Ahoj,“ pípla Thea. „Omlouvám se, že jsem zaječela, ale hrozně jsem se lekla.“

Ta žena se usmála a odhalila dvě řady bílých rovných zubů. „Neomlouvejte se, je to moje vina,“ řekla a přejela očima mezi ním a Theou. „Omlouvám se, měla jsem za to, že zde bude bydlet jen pan Marchant, ale vy jste samozřejmě také vítána, paní Marchantová. Už jste se s manželem zabydleli?“

„Já tu nezůstávám, ale můj bratr ano,“ odpověděla Thea a pokynula k němu rukou. „Jsem Thea Marchant-Bentleyová. Tohle je můj bratr, Sutton Marchant.“

Žena nijak nedala najevo, že jeho jméno zná. „Ráda vás oba poznávám. Jsem Lowrie Lewisová a toto místo vedu.“

Low Ree. Neobvyklé jméno. Sutton založil ruce na hrudníku a svraštil obočí. „Myslel jsem si, že to tu vede Paddy.“

„Paddy je majitel, ale já to tu vedu,“ odpověděla Lowrie. Pak se rozhlédla a překvapeně zamrkala. „Budete… budete potřebovat pomoc s úklidem vaší pracovny?“

Sutton už chtěl její nabídku přijmout, ale Thea jim do rozhovoru rychle skočila. „Ničeho se tu raději nedotýkejte, jinak vás pokouše. Má v tom systém. Nebo to aspoň tvrdí.“

„Samozřejmě, že mám systém,“ zamumlal Sutton. Více méně. A obecně vzato neměl rád, když se mu jiní lidé hrabali ve věcech. Na druhé straně neměl nic proti tomu, kdyby tahle sexy žena zůstala v jeho blízkosti o něco déle.

„Nějak to dopadne, Lowrie,“ pronesla Thea trochu pánovitě. „Požádá tě, abys to uspořádala, pak si bude stěžovat a všecko si stejně pak zase přeskládá jinak.“

Proboha, Thea ho tady vykreslovala jako nějakého puntičkáře. V práci možná takový byl. Lowrie se na něj podívala a usmála se a on najednou slyšel v uších vlastní tep. Vzápětí mu přejel po zádech mráz a měl pocit, že z jeho zorného pole zmizelo všechno ostatní, zůstala jen ona. Zatraceně. Nejraději by ji vtáhl do pokoje, vykopl svou sestru a zjistil, jestli Lowrie chutná stejně dobře jako vypadá. Zatraceně. Takové rozptýlení zrovna teď vážně nepotřeboval.

„Kdy byste rád snídal, pane Marchante. A kdy vám budu moci přijít ustlat?“

Panebože, vůbec nedokázal přemýšlet. Ale Thea, pánbůh jí požehnej, se znovu vmísila. „Říkej mu Suttone, Lowrie. Můj bratr je spisovatel, takže pracuje a spí v hodně divných dobách. Možná bys to mohla prostě zkoušet naslepo. Jen mi slib, že když ho pár dní neuvidíš, zabušíš mu na dveře a zkontroluješ, jestli žije, ano?“

Sutton se zamračil. „Moc vtipné. A stalo se to jen jednou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Každý má tajemství.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.