Maisey Yatesová

Noci, na něž zapomněla

Překlad

Jana Austinová

Milá čtenářko,

víte, že únor byl původně poslední měsíc roku? Staří Římané uznávali jen deset měsíců (proto také prosinec nese název december, „desátý měsíc“) a zimu považovali za období, které si vlastní měsíc vůbec nezaslouží. Pak ji vzali na milost a přidali za prosinec ještě měsíce dva – leden a únor. No a pak celý rok převrátili naruby a z února se stal druhý měsíc.

Únor jinak nese v latině své jméno podle rituální očisty – februy –, kterou končil rok.

A když už jsem se tak zamyslel nad názvem nejkratšího měsíce v roce, pokračujme. Staroanglicky se mu říkalo „solmonath“, měsíc bláta, nebo „kalemonath“, měsíc zelí. Finsky je to „helmikuu“, měsíc, kdy voda opět zmrzne a kapky vypadají jako perly. Polsky je to „luty“, tedy něco jako krutý (znáte české slovo lítý? to je příbuzné). No a český únor je měsíc, kdy se trhá led a noří se do vody…

Vlastně ve všech jazycích se zdůrazňuje zima, led, nevlídnost… prostě měsíc celkem na nic. No já bych pro Vás jeden tip, co s ním udělat, měl. Co takhle se zachumlat do teplého šátku, nalít si sklenici vína a přečíst si pěknou knížku? Třeba jednu z těch, které Vám přináším v edicích Sladký život a Sladký život Duo. Něco o lásce…

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Secret That Shocked Cinderella

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2022

Překlad:

Jana Austinová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2022 by Maisey Yates

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2024

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-8342-113-1 (EPUB)

ISBN: 978-83-8342-114-8 (MOBI)

ISBN: 978-83-8342-115-5 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Riot Phillipsová konečně udělala něco spontánního. A dost se to nepovedlo.

Jméno Výtržnice[1], které jí dala požitkářská matka, absolutně nevyjadřovalo její povahu. Riot byla celý život mírná a poddajná jako ovečka. Rozhodně neměla v plánu vybrakovat spořicí účet jen kvůli tomu, aby se mohla vydat na jedinečný zájezd do Kambodže. Přesto to udělala.

Jenže její spolubydlící Jaia se vyznačovala bezprostředností a nebývalou přesvědčivostí, které byly navíc silně nakažlivé. Byla to dívka, jež si bez mrknutí oka z nosu vytáhla piercing, když ji už přestal bavit, a místo něj si pořídila několik nových tetování. Když proto oznámila, že dvě její kamarádky ze střední vyrazily do Angkor Watu na „spirituální výpravu“, při níž chtěly probádat tamější zříceniny, Riot se nadchla tak, že vyštrachala doposud nepoužitý pas i kufr a vydala se s Jaiou na cestu.

Všechno bylo skvělé, dokud se nepřipojily k jejím kamarádkám. Lilith a Marcianne se vyznačovaly stejnými vlastnostmi jako Jaia, ale mnohokrát znásobenými. Obě se nevyhýbaly alkoholu a všechno bylo ještě bezstarostnější a méně organizované. Riot byla celé dva dny napjatá jako struna. Hostely, v nichž nocovaly, nebyly nepodobné pajzlům – jeden z nich se dokonce nacházel na stromě, takže když se jejich sousedé začali oddávat milostným hrátkám, celý příbytek se povážlivě rozkýval.

Nejhorší na tom bylo, že Riot neměla tušení, proč se strom začal otřásat.

A byla to opilá Lilith, která jí „prozradila“, že onen pohyb je způsobený zběsilým přirážením.

Poznávání památek však bylo naprosto úchvatné, a když už její spolucestující šly Riot na nervy tak, že je nemohla snést, vydala se na obchůzky sama.

Poslední den dorazily do Siem Reap, což bylo město nejblíž zřícenin. Jediný hostel měl plno, ale Marcianne se podařilo umluvit jakéhosi muže v místním baru, aby jim poskytl přístřeší ve svém předním pokoji, kde se pak Riot celou noc klepala strachy.

Ráno dospěly ke zříceninám a tam Riot na všechny trable úplně zapomněla. Bylo to tak krásné, tak poklidné a dech beroucí, že to předčilo veškerá její očekávání. Všechno bylo větší a výraznější a vůbec lepší než městečko v Georgii, v němž žila.

Ano, byly to pouhé zříceniny, ale ten kámen v sobě měl víc života a duchovna, než kdy měla příležitost poznat. Připadalo jí, že snad poprvé skutečně dýchá.

A poté se spustil déšť.

Vlastně nikoli déšť, spíš pořádný liják.

Vzduch byl hustý a nasycený párou. Šaty měla během několika vteřin úplně promočené. Zvedla jejich okraj nad hlavu jako ochranu před přívaly vody, i když na to už bylo stejně příliš pozdě, a letěla se schovat.

Brzy však zjistila…

Že zůstala sama.

Pronajatý tuktuk[2] byl pryč i s Lilith, Jaiou a Marcianne.

Riot vyběhla z chrámu, seběhla ze schodů a nechala za sebou impozantní kamennou stavbu, která jí už najednou nepřipadala pokojná, nýbrž zlověstná. Déšť vyhnal všechny návštěvníky a Riot zjistila, že před chrámem stojí úplně osamocená.

Připomnělo jí to mnohé bolestné chvíle z dětství.

Vytáhla mobil a pokoušela se dovolat Jaie. Místo kamarádky se jí ozvala hlasová schránka. Déšť se neúnavně lil z mraků a Riot to zkoušela stále znova. Neúspěšně.

Přikrčila se a spěšně vyběhla po schodech zpět do chrámu, aby se v něm ukryla. Dlouhá kamenná chodba byla polorozbořená, ale pořád lepší než nic.

Chlad necítila. Byla jen skrz naskrz promočená. Sklonila hlavu co nejníž a po nose jí přitom tekla dešťová voda. Sáhla na kamennou stěnu, která teď byla slizká, a dumala, jestli se nějak liší osamělost v Kambodži od samoty doma.

Samozřejmě. Tady nevíš, kde najít pomoc. A to je obrovský rozdíl.

Riot naplno došlo, že spontánnost pro ni tedy skutečně není a nikdy ani nebude.

Pak zvedla hlavu a zůstala stát jako solný sloup.

Nebyla sama.

Před ní stál muž. Mezi ní a jím padaly závoje deště, takže ho neviděla příliš jasně, avšak Riot by přísahala, že neznámý na sobě má tmavý oblek a bílou košili. Jako by se chystal na důležitý mítink.

Ve chrámových zříceninách. V dešti.

Byl vysoký. Nebo tak alespoň vypadal z místa, kde stála.

Ruce měl strčené v kapsách a vypadal sebevědomě, i když ani to Riot nemohla jasně vidět. Přesto to věděla.

Stejně tak jí bylo jasné, že by měla co nejrychleji utíkat pryč.

Byla úplně sama, v dešti, a navíc v šatech, které se jí vyzývavým způsobem lepily na tělo. A kousek od ní stál muž. Nevyhlížel sice nijak zvlášť divně, ale pořád to byl cizí člověk.

Přesto nikam neutekla.

Neměla kam.

Stála bez hnutí a zírala před sebe přes déšť, řinoucí se z oblohy.

Pak se muž pohnul.

Tiše a ladně, jako tygr, blížící se ke kořisti. Rozený predátor.

Kráčel stále blíž, až Riot mohla rozeznat rysy jeho tváře. Měl černé vlasy a snědou pleť se zlatým odstínem. Obličej se vyznačoval výraznými lícními kostmi, které se zdály jakoby ještě přiostřené břitvou, a pod tenkým rovným nosem se červenala nebezpečně vypadající ústa.

Oči byly tmavé a úchvatné, ostatně jako on sám.

Riot znovu blesklo hlavou, že by měla prchat, avšak neudělala to.

Zjistila také, že se nemýlila. Muž měl skutečně vysokou postavu.

Zachvátila ji panika. Možná bude i predátor, přesně jak ho napoprvé odhadla.

Nepohnula se však.

Tygrovi bych stejně neutekla…

Neměla tušení, co dělat. Křičet, běžet co nejrychleji pryč? Místo toho ztuhla a tygr se k ní nezadržitelně blížil.

„Ztratila jste se?“

I jeho hlas jako by patřil tygrovi. Byl hluboký a temný, Riot ho cítila až hluboko v nitru. Nevěděla, jestli by se měla schoulit strachy, nebo se mu vydat naproti.

„Ne, neztratila,“ odpověděla stěží slyšitelně. Její hlas pohlcoval mech, rostliny, měkká půda i vlhké cihly.

„Tedy nějaké jiné potíže?“

„Kamarádky mě tu zapomněly.“

Ach bože. Vykládej cizímu mužskému, že jsi tu úplně sama.

„Zdá se, že ano. Kromě nás dvou tu nikdo jiný není.“

„A proč jste tady vy?“ zeptala se odvážně. Smělost ji však hned přešla. Proč se proboha pouští s tygřím mužem do řeči?

„Šel jsem se projít,“ odtušil neznámý. „Bydlím kousek odsud.“

„V obleku?“ podivila se Riot. „To jste byl na pohřbu?“ Chtěla, aby to vyznělo ironicky, ale nějak se to nezdařilo.

Muž naklonil hlavu na stranu a neznatelně zvedl koutek úst. „Ano.“

„Aha. To je mi líto.“

Neznámý pohodil ramenem a postoupil o krok blíž k ní. Riot doufala, že až se k ní přiblíží, pozná, že se jí na něm přes mlhu deště všechno zdálo přehnané, ale nikoliv.

Jeho výška, mužná krása i energie se naopak zdály ještě výraznější.

„Lítost nic nespraví,“ konstatoval.

„Nejde o nápravu,“ oponovala Riot. „Jde přece o to, že druhému dáte najevo, že v tom není sám.“

Jenže oni sami byli.

Déšť se neustával řinout a její šaty splynuly s tělem jako druhá kůže. Riot si byla zoufale vědomá toho, že nemá podprsenku a že chlad dělá s jejími bradavkami hotové divy.

Jako by jí tygří muž četl myšlenky, sjel ji pohledem od hlavy k patě. Riot polilo horko.

Zdálo se jí, jako by se znali odjakživa, přitom o něm nevěděla vůbec nic. Podivně ji přitahoval.

Cítila se v jeho blízkosti v bezpečí, avšak přitom se bála sebe samé.

Jako by v ní cosi probudil.

„Povězte mi,“ ozval se, „co je to za kamarádky, když vás nechají opuštěnou v monzunovém dešti?“

Riot nezbývalo nic jiného než se s ním začít vybavovat. Její mobil nedisponoval daty, takže si nemohla vyhledat ani odvoz, ani hotel. Neměla v záloze ani náhradní plán, což by býval byl asi dobrý nápad, když měla tak mizerné kamarádky. Jenže na to už bylo pozdě.

„No, vlastně to mé kamarádky zase až tak nejsou,“ řekla a uvědomila si, že je to pravda.

„S tím nelze než souhlasit.“

„Jaia je má spolubydlící. Myslím doma. A ty dvě další jsou její kamarádky, nikoli moje. Jakmile jsme se s nimi daly dohromady…“

„Aha. Staré kamarádky nahradily tu novou. Chápu.“

„Nejspíš. Totiž… Netušila jsem, jak je Jaia nespolehlivá. Celý tenhle zájezd byl jeden velký chaos, a jakmile se spustil déšť, odjely. Nebo možná potkaly nějaké kluky a pak odjely. Nebo tak něco. S nimi jeden nikdy neví.“

„A ani jedna se neujistila, jestli jste v pořádku?“

„Já vím, jsem pitomá… Domluvily jsme se, že budeme objevovat zdejší památky. Což jsem dělala. Byla jsem…“

„Ano?“

Riot si teď připadala vážně hrozně naivní. „Viděla jsem v tom příležitost, jak se duchovně pozvednout.“ Znělo to nezrale a hloupě, navíc měla Riot pocit, že o sobě zbytečně moc prozrazuje. Muž před ní vyzařoval auru světovosti a sofistikovanosti, zatímco ona se cítila jako pošetilá malá holka. „Já… V životě jsem zatím měla jen samé problémy a teď jsem konečně dospěla do stavu, kde jsem nebyla tak… kde mi bylo dobře. Našetřila jsem nějaké peníze, takže jsem si myslela, že když pojedu sem, zažiju něco nového a hlubšího, protože… protože jsem se doposud soustředila jen na holé přežití. Toužila jsem po něčem, co by mě duchovně naplnilo.“

„Jsem tu ze stejného důvodu,“ řekl muž a vzhlédl. Po tváři mu stékal déšť.

Díval se jí přímo do očí a Riot připadalo, jako by viděl skrz ni.

„Aha.“

Najednou si vůbec nepřipadala hloupá ani naivní. Tygří muž se do těchto míst vydal kvůli stejné potřebě.

„Jsem Riot,“ představila se. „Riot Phillipsová.“

Muž se usmál. A vypadal přitom kupodivu ještě děsivěji. „Krav.“

„Takže vy tu někde bydlíte?“ zeptala se.

„Bydlím na vícero místech. A právě tam, kde se mi zachce nebo kde se mi to hodí. Tady mám taky jedno ze svých sídel.“

Riot nepřipadal jako bohémský cestovatel, jakým byla Jaia, ale snad to bylo tím, že se právě vrátil z pohřbu.

Možná na něm byl špatně jen ten oblek.

Dívala se na něj a myslela si, ano. Ten oblek k němu nesedí. Nepatří k němu. Zato on patřil přesně sem. Do zřícenin. Do džungle. Do deště.

I pohřby jsou špatné.

„Takže… takže jste tu byl na pohřbu?“

„Ano. Ale přijel jsem už před několika týdny, když bylo jasné, že matka co nevidět zemře.“

Riot se sevřel žaludek.

„Vaše matka? To je mi moc líto.“

Riot neměla s vlastní matkou nijak vřelý vztah, avšak věděla, že většina ostatních lidí to má jinak. Milovali své matky a ty jim to vrchovatou měrou oplácely. Ona tu svou měla kupodivu taky ráda, jenže právě to byla jen další část celého problému.

Kdyby k ní nic necítila, bylo by to pro ni lepší.

„To je život.“ Tygří muž vypadal zničeně, když to řekl, ale tón jeho hlasu zůstával neměnný. „Tady si připadám nejvíc naživu, nikde se s životem necítím víc spojený, proto jsem se šel projít právě sem.“

Byl stále tygrem, ale Riot nevěřila, že by ji byl schopný sníst.

Zachvěla se, avšak nikoli strachy. Zima sice nebyla, avšak promočené šaty studily a chlad jí pronikal až do morku kostí.

„Pojďte se mnou,“ pobídl ji muž. „Jste úplně promočená. Bydlím kousek odsud.“

„Vy… bydlíte kousek odsud?“

„Ano,“ přisvědčil. „Tamhle za těmi stromy.“

„Ale za těmi stromy přece…“

„Jen pojďte.“

A Riot šla, protože neměla jinou možnost. A protože cítila, že kdyby to neudělala… Už jen to pomyšlení ji naplnilo smutkem. Temnotou. A když dorazili na místo, kde začínala džungle, tygří muž kráčel neohroženě dál. Hlouběji do jejího nitra.

Temnota zeleně je cele pohltila.

„Nemyslím, že by tu…“

A pak zvedla hlavu a mezi stromy cosi zazářilo.

Riot poklesla čelist.

Vězel tam dům. Nahoře ve stromech. Nejednalo se o příbytek podobný hostelu, v němž minulý týden přespaly. Tenhle vypadal jako z jiného světa. Kořeny banyánského stromu objímaly vršek kamenné svatyně, takže to vyhlíželo, jako by matka chránila své dítě. Nad ní se ve větvích rozkládalo obydlí, kolem něhož se pnuly větve a které zespoda ještě podepíraly velké sloupy. Ze svatyně se vzhůru těsně kolem kmene stromu vinulo schodiště a to vyneslo Riot s tygřím mužem do koruny, kde byl ukrytý dům.

Kolem celého obvodu měl rozlehlou terasu a z ní vedly bohatě vyřezávané dveře do jeho nitra. Muž k nim přistoupil a dveře se jako kouzlem otevřely. Zdobně vyřezávaný byl i vnitřek celého domu a Riot překvapilo, jaký důraz tu byl kladen na každičký detail. Řezby zrcadlily výzdobu chrámu, stojícího nedaleko, a na stěnách visely velké tapisérie. Po obývacím prostoru byly poházené měkké polštáře a po straně se nacházel kuchyňský kout.

„Moment,“ řekl muž a zmizel v další místnosti.

Vrátil se za okamžik s hedvábným županem na ramínku. „Měla byste se převléct a já zatím nechám usušit vaše šaty.“

„Ale…“

Riot se rozbušilo srdce, aniž věděla proč.

„Můžete se převléct tady.“ Ukázal kamsi nalevo a Riotiny nohy se poslušně vydaly příslušným směrem, i když pořád nevěděla, proč s tygřím mužem vlastně šla.

Měla ho raději požádat, aby jí zavolal vůz.

Měla mu říct, aby ji zavezl… kam vlastně? Žádný hostel už s holkami zamluvený neměly, ale snad by si ho dokázala objednat sama. S trochou pomoci. Stejně už pochopila, že na Jaiu není spolehnutí, natož na její kamarádky.

Umínila si, že přesně to taky udělá.

Hned jak bude mít suché šaty. Protože se v nich vážně necítila dobře.

Když vstoupila do místnosti, kam ji neznámý krasavec poslal, musela se chvíli vzpamatovávat, protože jí připadalo, že se najednou ocitla někde úplně jinde. Koupelna byla na rozdíl od domu moderní a luxusně vybavená na to, že byla součástí příbytku na stromě.

Kdo vůbec byl jeho majitel?

Riot se pomalu vysvlékla. Opatrně z těla odlepovala mokrou látku a třásla se přitom zimou. Nechala šaty ležet na zemi a najednou se musela rozesmát. Stála úplně nahá v koupelně neznámého muže.

Bylo to skutečné dobrodružství. Nečekala, že ji někdy něco takového potká.

Župan byl překrásný. Měl barvu jadeitové zeleně a zlatou nití na něm byli vyšití čápi, letící nad snovou krajinou. Riot se nikdy příliš nezabývala svým vzhledem. Její krása jí nijak nepomohla k přežití, spíš naopak. Přitahovala pozornost mužů, o kterou nestála. Teď si ji však užívala. Uprostřed džungle, na neznámém místě a v příbytku tygřího muže si připadala krásná.

Napadlo ji, že by se nejspíš měla mít na pozoru. Jenže se kupodivu vůbec nebála.

Neměla z neznámého muže strach, i když to byl tygr v lidské podobě.

Vyšla z koupelny a nijak přitom nespěchala. Okraje županu si pro jistotu v místě prsou přidržovala, aby se nerozevřely.

A neznámý tam už byl. Měl na sobě modré hedvábné kalhoty, jinak nic. Holý hrudník vystavoval jejím očím a Riot byla tou podívanou naprosto ohromená. Ve světle se leskl každý sval, každé zvlnění, každá rýha. Hruď měl naprosto přesně vyrýsovanou a hladkou.

Polehával na polštářích a před sebou měl konvici čaje se dvěma šálky. Jako by vůbec nebyl nebezpečný.

Riot si vzpomněla, že se jí představil jako Krav. Neměl kambodžský přízvuk, to už byla schopná rozeznat. Takže nebyl odsud. Takové jméno ještě nikdy neslyšela, ale musela uznat, že její taky nebylo nijak obvyklé. Ve tváři však viděla rysy, které měl společné s obyvateli země, v níž nyní pobývala. Vypadal, jako by patřil kamkoliv a vlastně vůbec nikam. Jako by mu nedělalo problém přizpůsobit se jakékoliv kultuře, ale přitom z ní zvláštním způsobem stále vyčníval.

Byl jedinečný.

„Pojďte,“ řekl, „a napijte se.“

Riot slyšela, jak do střechy domu buší neodbytný déšť.

„Dobře,“ odtušila.

Šla blíž a posadila se naproti němu.

„Takže vy jste sem přijela na spirituální výpravu?“ zajímal se. „Abyste si selfíčkem před posvátnou zříceninou získala na internetu zvlášť velkou popularitu?“

Riot zavrtěla hlavou. „To ne. Já na takové věci nejsem. Nikdy předtím jsem nikam necestovala, takže jsem si tuhle výpravu chtěla pořádně užít. Byla to pro mě skvělá příležitost, jak zažít něco neobvyklého.“

Chtěla říct, že se to zrovna příliš nezdařilo, ale zarazila se, protože se cesta za dobrodružstvím náhodou začala vyvíjet docela dobře. Byla si jistá, že třeba právě tento okamžik nikdy nezapomene. Seděla naproti muži, který na ni upíral pronikavý pohled, a užívala si pozornosti, kterou v životě nikdy nepoznala. Bylo jí, jako kdyby jela do Kambodže výhradně kvůli tomuto zážitku.

Samotný Krav byl ten zážitek.

Nalil jí šálek čaje a podal jí ho. Konečky jeho prstů zavadily o její.

Riot zaplavilo horko a určitě to nebylo díky vřelému nápoji.

„Vy jste taková podivná osůbka,“ poznamenal Krav právě, když nesla šálek k ústům.

„Vážně?“ podivila se Riot a překotně postavila šálek zpět. „Vždycky jsem si myslela, že jsem spíš dost nezajímavá.“

„Jak si může žena, která se jmenuje Riot, připadat nezajímavá?“

Možná to bylo kouzlo okamžiku, možná nezvyklé prostředí. Každopádně se mu Riot chtěla svěřit úplně se vším.

„Právě. Všichni čekají, že budu kdovíjaká rebelka, a přitom já taková vůbec nejsem. Máma nikdy nedospěla. Nikdy nepřestala být dítětem, takže já jsem si být děckem už nemohla dovolit.“

„Rozumím.“

„To jméno mám od ní. Patří jí, nikoli mně.“

„Mohla byste si ho změnit,“ podotkl.

„To mohla. Ale… nechci. Asi je v mém rozhodnutí určitý vzdor, nevím. Sice mám divoké jméno, ale přitom jsem jiná. Nejspíš mi ten protiklad vyhovuje.“

Koutek Kravových rtů povyskočil nahoru. „Á, tak to znám.“

Riot zvolna upíjela čaj a vychutnávala si nejen lahodnou horkou tekutinu, nýbrž i vzájemné porozumění, které mezi ní a jejím hostitelem rostlo. Viděla ho poprvé v životě, avšak připadal jí jako starý známý.

Čas plynul jako voda. Nemluvili o ničem vážném – jen o jídlech, která měli rádi jako děti, o oblíbených ročních obdobích – přesto jim ty malé a na první pohled nedůležité kousky informací dávaly dohromady povědomí o tom, kdo je ten druhý. Jejich hovor plynul přirozeně a nenásilně.

Když se pak Krav naklonil a políbil ji, připadalo jí to naprosto přirozené. Jako by líbala někoho, s kým se zná celý život.

Věděla o něm víc než o komkoliv jiném.

O Kravovi, který žil v korunách stromů.

O Kravovi, kterému nedávno zemřela matka.

O Kravovi, který líbal jako ve snu, avšak byl skutečný. Velmi skutečný. Teplý, tvrdý a naléhavý, až ho bylo těžké snést. Jasně plál a s ní to bylo stejné. Pořád jí připomínal tygra, který ji však nehodlal sníst, nýbrž pohltit.

Nikdo předtím ji nelíbal. Riot neměla důvěru k mužům a nikdy jí to nechybělo.

Matka to s muži neuměla, zkazila si kvůli nim život, a Riot chtěla… Nezávislost. Svobodu. Přesto se nikdy necítila volnější než teď, když se ve větvích stromu líbala s mužem, kterého poznala až dnes.

Bylo zjevné, že se vyzná. Dlaň na její tváři byla vlahá. Palcem jí přejížděl po lícní kosti a ten malý pohyb v ní vyvolával horoucí prožitek, šířící se z místa, kde ji hladil, do jejího nitra a následně až dolů mezi stehna. Riot hořela jako pochodeň.

„Krave,“ špitla.

Jeho temné oči se propalovaly do jejích a Riot se chvěla touhou. Najednou pochopila, proč lidé ve jménu žádosti tropí rozličné pošetilosti. A proč se Jaia vždycky tak trápila kvůli svým známostem. Přijala pozvání neznámého muže, aby s ním šla domů, a vůbec jí to nepřipadalo divné, přitom by mělo.

Teď se jí však zdálo neprosto přirozené, dokonce nutné, že pootevírá rty, aby Krav mohl vniknout jazykem do jejích úst a ochutnávat ji jako ten nejchutnější dezert.

Cítila se pokorně i vzpurně a ochotně přijímala všechno jeho laskání.

Krav odhalil jedno její rameno a hladká látka županu sklouzla níž. Odhalila tak ňadro, avšak Riot se vůbec nestyděla. Mazlení s Kravem jí připadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě.

Bradavka ztuhla do tvrdého korálku a jeho oči zasvítily zájmem. A Riot se cítila… božsky.

Nikdy nestála o mužskou pozornost. Nyní si jí však užívala vrchovatými doušky.

Krav pro ni byl v daném okamžiku úplně vším.

Tohle je ono, šeptal s jistotou v jejím nitru vnitřní hlas. Kvůli tomu jsi sem přišla. Proto jsi byla stvořená, právě proto ses narodila.

Aby sis pod rukama tohoto muže připadala krásná a cítila nevýslovnou rozkoš, kterou na tvé pokožce vyvolávaly jeho rozpálené rty, cestující od šíje k ramenu a ňadru. Tam objely okraj tvrdé bradavky. Jeho ústa ji vtáhla hluboko do svého nitra a začala sát.

Riot zvrátila hlavu a temně zasténala. Až doposud neměla ponětí, co to rozkoš vůbec je. Vzrušení, to už znala. Tohle však bylo něco úplně jiného. Všechno řídil on. To Krav byl tím, kdo ji poskytoval. Určoval spád i tlak. Kde se jí dotkl jemněji, kde ochutnal její pokožku. Jak hluboko. Jak božsky.

Riot mu dovolila, aby na ní uplatnil svou moc, přitom ona sama se ještě nikdy necítila mocnější. On vládl jí a Riot zase jemu.

Objala ho kolem krku a políbila ho na tvář. Krav se kousek odtáhl a přeměřil si ji dlouhým intenzivním pohledem. A pak ji znovu začal líbat přímo na ústa. Tvrdě, naléhavě. Riot zvolna padala pozpátku do polštářů. Přidržovaly ji přitom jeho silné ruce. Zdálo se jí, jako by se vznášela, jako by vůbec nic nevážila.

Náruživě ji líbal, jako by se ji vážně chystal sníst, a Riot se té myšlence musela v duchu zasmát.

Potom však na všechno zapomněla, protože Krav začal sjíždět rty dolů po jejím těle. Odhrnul župan a pokračoval stále níž, až dospěl mezi její stehna. Hladové oči upřel na její nejintimnější místo a pak na ně přitiskl rty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noci, na něž zapomněla.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.