Název anglického originálu: Stay Gold

Český název: Zůstaň svůj

Autorka: Tobly McSmith

První vydání: HarperTeen, An Imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Grafika obálky: Madgrafik

Grafika původní obálky: David DeWitt

Ilustrace na obálce: © 2020 little corvus

Foto autora: © Allison Michael Orenstein

Všechna práva vyhrazena.

Překlad: Petr Kovács

Odpovědná redaktorka: Ivana Čejková

Jazyková redaktorka: Bohdana Hyťhová

Korektorka: Dana Wotřelová

© 2020 by Tobly McSmith

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2024

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollinsPublishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34a, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-8342-266-4 (EPUB)

ISBN: 978-83-8342-267-1 (MOBI)

ISBN: 978-83-8342-268-8 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

Mámě – tvoje láska ke knihám zrodila i moji lásku ke knihám

Úkol je snadný: projít po betonovém chodníčku, který půlí trávník před školou, vystoupat nahoru po betonovém schodišti a velkými červenými dveřmi vstoupit do školy. Pro kohokoli jiného by to nebyl problém. Ale nový kluk má tajemství. Tajemství tak velké, že mu i běžné věci, jako třeba projít kolem partičky studentů, připadají jako to nejtěžší, co kdy dělal.

PRVNÍ ČÁST

Nový kluk a roztleskávačka

PRVNÍ KAPITOLA

Úterý, 27. srpna 2019

PONY, 8:34

Pomalý záběr, venkovní parkoviště. Imaginární režisér spustí akci a kamera najede na nového kluka, který sedí sám v autě. Je první školní den. Ve zpětném zrcátku si zkontroluje účes. Je na něm patrné, že váhá. Nervózně poposedává. Nový kluk se nadechne a konečně vystoupí.

Opravdu ho v kostymérně oblékli tak, jak se to pro tuto scénu hodí? Má na sobě rozepnutou černou košili s krátkými rukávy. Tmavě modré džíny. Černé kotníkovky Sk8-Hi Vans. Zkoumá svůj odraz v bočním okně auta. Když jsem nervózní, mívám tendence použít příliš vlasové kosmetiky – chci říct stylistka mívá tendence. Ale dneska všechno sedí. Přehodí si přes rameno batoh, ještě chvíli postojí, aby si přes parkoviště pořádně prohlédl svou novou školu. (Nový kluk pochopí, že zítra musí přijet dřív, aby našel místo blíž ke vchodu.)

Hillcrestská střední je úplně průměrná texaská škola. Zažil jsem jich už dost na to – táta je v armádě a máme za sebou pět stěhování –, abych věděl, co je průměr. Naprosto obyčejná, stejná jako ostatní, jednopatrová krabice z vyšisovaných červených cihel se zářivě bílým obložením. Chodníky lemují pečlivě sestříhané keře a stromky, u obrubníků parkují žluté školní autobusy, nad obrovskými dvoukřídlými dřevěnými dveřmi hrdě vlaje americká vlajka. Zvenku není na Hillcrestu vůbec nic zvláštního.

Nový kluk kráčí přes opravdu velké parkoviště. Jeho chůze působí strnule. Na čele se mu perlí pot z texaského vedra. Ostatní studenti na parkovišti si nového kluka nevšímají. Jsou příliš zaneprázdnění vzájemným vítáním s kámoši a předváděním toho, jak se na první den vyparádili. A tenhle nový kluk nepatří k týpkům, za kterými byste se otáčeli.

Kdyby se místo na něj ale podívali na mě, co by viděli? Nic víc než obyčejnýho teenagera průměrné výšky i postavy, provádějícího naprosto průměrný věci a žijícího svůj průměrný život. Proto mi Hillcrestská střední tak vyhovuje. Oba chceme být naprosto obyčejní.

Nástup dramatické hudby. Nový kluk zůstane jako přikovaný stát u obrubníku. Zvládl parkoviště, ale teď se zasekl. Imaginární kamera popojede, aby zachytila zblízka jeho tvář v okamžiku, kdy si prohlíží trávník před sebou. Musí tady být stovky děcek, všechny se smějí a objímají. Všichni si mají co říct. Proč mají kluci na sobě ty rybářské mundůry? Nového kluka zaplaví vlna pochybností a hrůzy. Už si nemyslí, že to dá.

Úkol je snadný: projít po betonovém chodníčku, který půlí trávník před školou, vystoupat nahoru po betonovém schodišti a velkými červenými dveřmi vstoupit do školy. Pro kohokoli jiného by to nebyl problém. Ale nový kluk má tajemství. Tajemství tak velké, že mu i běžné věci, jako třeba projít kolem partičky studentů připadají jako to nejtěžší, co kdy dělal.

Snová sekvence. Nový kluk legračně couvá. Otáčí se, jde zpátky ke svému autu a už nikdy se nevrátí. Nikdo ho nezná a nikdo si ničeho nevšimne. Nový kluk za pizzu a cash pohání bidlem gondoly po benátských kanálech. Konec sekvence.

Vytahuju z kapsy mobil. Sestra mi posílá textovku. KDO JE TADY MUŽ? TY JSI MUŽ.

Ségra má pravdu (vždycky má pravdu). Jsem muž. Zvládnu to. Zavřu oči a udělám první krok. Připadám si, jako bych se po hlavě vrhal do ledového rybníka. Jakmile se rozejdu, otevřu oči. Hlavu držím dole, chci, abych vypadal cool, a předstírám, že si nikoho nevšímám. Jsem jenom obyčejnej kluk a tohle je úplně obyčejnej den. Z obou stran trávníku slyším povídání a křik, ale pokračuju stále vpřed.

Po betonových schodech k hlavnímu vchodu stoupám s nejvyšší opatrností. Jeden chybný krok znamená pád, a před tolika očima by můj život tady skončil dřív, než by vůbec začal.

Nový kluk se nahoře na schodech otočí a ze své vyvýšené pozice si prohlíží školní dvůr pod sebou. Připadá si jako vítěz. Je tu tolik nových přátel. Potenciálních kamarádů. A holek, se kterýma se dá chodit. Pokud nikdo neodhalí mé tajemství, možnosti jsou nekonečné.

Než se zase otočí, nový kluk zpozoruje v davu holku. Roztleskávačku. Je nádherná, tváří se znuděně, drží roztleskávačské bambule a baví se s další roztleskávačkou. Bez nějakého konkrétního důvodu, jen z rozmaru osudu, si ho roztleskávačka všimne. Jejich pohledy se střetnou. Světlo se posune. Hudba zesílí. Všichni na trávníku zmizí. Detailní záběr do očí nového kluka. Detailní záběr do očí roztleskávačky. Vznesou se k obloze, aniž by na okamžik přerušili oční kontakt. Svět pod nimi se ztrácí, už je to jen ona a on, protože mezi nimi najednou vykvetla láska a na ničem jiném už nezáleží.

Realita mě vytrhne ze snů a to tak, že do mě nový kluk zezadu vrazí a málem mě shodí ze schodů. Potřesu nevěřícně hlavou, projdu dveřmi a přemýšlím, co bych asi musel být zač, abych měl šanci s ní chodit.

GEORGIA, 8:40

Ať už to byl kdokoli, myslím, že jsme se právě líbali očima.

„Co to má, sakra, být, Georgio?“ ptá se Mia a vchází do mé osobní zóny. „Nebo sis myslela, že si ničeho nevšimnu?“

Mia Davisová je vrchní roztleskávačka a bere svoji funkci opravdu vážně. Právě teď mi zabodává oči jako dýky přímo do hlubin mé duše. Ale čeho přesně si měla všimnout? Toho, že jako uhranutá zírám do očí kluka, který ani není v týmu. Možná. Prohlížím si sebe samu a hledám nějakou chybu: bílý, roztleskávačský úbor s červenými pruhy, bílé podkolenky, bílé kecky s červenými tkaničkami. Můj vzhled to rozhodně není, jsem v naprostým cajku.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš,“ říkám a shrnuju si vlasy za ucho. A sakra. Měly jsme mít vlasy do copu z temene hlavy a v něm…

Mia dokončí moji myšlenku: „Červenou mašli! Červenou mašli! ČERVENÁ MAŠLE!“

Nedokážu si pomoct, ale musím se smát. Mia kroutí v naprostém nepochopení hlavou. „To není žádná sranda, Georgio Lynn.“

No těbůh. Použila i moje prostřední jméno, takže jde do tuhého. Nastal čas uchýlit se k taktice, kterou umím ze všeho nejlíp: vylhat se z průšvihu.

„Mio, tu mašli jsem si včera večer vážně připravila, ale pak… vím, že tomu nebudeš věřit –“

„A už je to tady zase,“ přeruší mě Mia.

„A pak jsem se vzbudila a spatřila ducha. Roztleskávačskýho ducha! Držel v ruce moji mašli! Úplně jsem ztuhla a na nic jsem se nezmohla. Chtěla jsem mu ji vzít, ale nedokázala jsem se ani pohnout. Věř mi, dala bych za ni život, ale fakt to nešlo.“

Protočila oči. „I když to dělám vážně nerada, Georgí, musím ti udělit důtku.“

V našem oddíle roztleskávaček máme zavedený systém důtek. Když spácháme nějaký prohřešek – třeba přijdeme pozdě na nácvik, nebo zapomeneme nějakou pitomou stuhu do vlasů – dostaneme důtku. A když se jich nasčítá ten správný počet, sedíme místo vystoupení při zápasech nebo jiných akcích na lavičce.

„Fajn,“ vzdávám se a Mia si vše poznamená na svoje psací desky. Jedna navíc už mě nemůže rozházet. Stejně jedu na rekord. Jsem král LeBron James všech důtek.

Kolem se protáhne prvňák s rybářskou sítí přes hlavu. „Promiň,“ omlouvá se s očima navrch hlavy, jako bych mohla zničit celou jeho kariéru na Hillcrestu. Roztleskávačky se tu ovšem těší velké vážnosti. Takže technicky vzato bych ho zničit mohla. Jenže se snažím využívat svou moc jen v dobrém.

„Nic se neděje,“ uklidňuju ho a usměju se na něj. Vypadá, že se mu ulevilo, a mizí v davu. Trávník je hotové šílenství. Doslova vře studentstvem.

Hillcrestská střední je domovem stovek studentů a tisíců tradic. Tahle škola byla zbudovaná z levných cihel a nesmyslných rituálů. Jednou z těch posvátných – a nikdy nezpochybňovaných – tradic je i ulička hanby: verze pro rybáře. Každý první školní den nového roku si studenti posledního ročníku navléknou maskáče a vezmou si rybářské pruty a sítě a chytají „rybí muže“, což jsou prváci, pro které je to první den na Hillcrestu.

Kolem teď musí pobíhat dobrá padesátka kluků, takže celý trávník před školou vypadá jako sportovní oddělení ve Walmartu. Letos se opravdu překonali a přivlekli i několik kánoí. Čtvrťáci prostě nikdy nepromarní šanci oslavit svou nadvládu nad ostatními a blížící se svobodu. Je to celé hlučné, divoké, páchne to žížalami a tělovými deodoranty značky Axe.

I proto jsou na trávníku roztleskávačky. Seřadíme se podél chodníku uprostřed a tváříme se mile na přicházející prvňáky, opravdu mile, protože jinak by se rozutekli zpátky k autobusu a už se nikdy nevrátili. Usmějeme se na ně, řekneme jim ahoj a zamáváme na ta vyděšená děcka svými bambulemi. To je od nás milé, ne? Jsme jako Michelle Obamová.

Cítím, jak mi po zádech stéká pot. Úplně taju. Texaské léto trvá dvanáct měsíců a je spalující, nesnesitelné, zničující a nechutně horké. Venku musí být, a to nedramatizuju, nejmíň dva tisíce stupňů.

Mia skončí se zapisováním mého skandálního prohřešku do svého důtkonotesu (který nejspíš svírá v ruce i ve spaní) a ještě jednou se na mě podívá. „No tak, Georgio! Hlavu vzhůru a ÚSMĚV!“

„Ježíš. Asi jsem ti to zapomněla říct,“ začínám zase. „Úsměv jsem si minulý týden rozbila. Byl to hrozný úraz. Rozflákala jsem ho na kousky…“

Mia si založí ruce na prsou. „Taková tragédie.“

„Radši se koukni, tohle je maximum, co ze sebe ještě dostanu.“ Zkroutím rty, vystrčím bradu a zašilhám. „Už je to lepší, ty naše chrabrá vůdkyně?“ ptám se a snažím se ve své grimase ještě chvíli vydržet.

„Vlastně ti to tak sluší mnohem víc než jindy,“ neodpustí si Mia a nasadí úsměv, který jí vyhrál první místo na dallaské dětské královně krásy, ročník 2012. Jako vždy nade mnou láme hůl a vrátí se do řady roztleskávaček. Mě ovšem nemůže urazit. Je to moje nejka, ale taky dokáže být pěkná osina za krkem. Když si ale zrovna nehoní ego jako vrchní roztleskávačka a na nic si nehraje, umí být i milá.

Mia dorazí k jedné z našich juniorek a přejede po ní pohledem. Holka se před ní přikrčí strachy. „Emily, je to vážně tak těžké vzít si obě podkolenky stejné? Myslím to naprosto vážně, protože ti chci upřímně pomoct. Takže mi dovol ti s tou podkolenkovou záležitostí pomoct.“

Musím přiznat, že Mia to se svojí snahou mít všechno pod kontrolou někdy přehání. Ale srdce má na pravém místě… tedy většinou. Vypadá přesně tak, jak by vrchní roztleskávačka vypadat měla: dlouhé blond vlasy, tvář bez jediného pupínku (to vždycky), randí s obráncem celostátního školního výběru, jezdí v kabrioletu (samozřejmě je to mustang), a podkolenky jí vždycky ladí.

Pozoruju prváky, jak chvátají po chodníku uprostřed trávníku a snažím se vzpomenout si, jak jsem na jejich místě vypadala před třemi lety já. Vybavuju si, že jsem byla k smrti vyplašená, připadala jsem si ponížená a více méně jsem si po celou tu dobu přála zemřít. Můj plán spočíval v tom, že sklopím hlavu, co nejrychleji proběhnu po chodníku a zavřu se na záchodě, kde se vybrečím.

A teď něco šokujícího – na základce, na druhém stupni – jsem rozhodně nebyla v pohodě. Nosila jsem rovnátka, milovala koně a v sedmé třídě jsem začala menstruovat přímo na školním plese. Téma večera bylo „moře“ a já si vybrala to Rudé.

Střední jsem brala jako nový začátek. Byla jsem pevně odhodlaná změnit na Hillcrestu svoji image. Při mém chvatném úprku uličkou hanby se mi téměř podařilo dostat se nepozorovaně až ke schodům vedoucím k velkým červeným dveřím hlavního vchodu. Jenže přesně v tom okamžiku upoutala moji pozornost vrchní roztleskávačka. Byla to bezkonkurenčně ta nejvíc cool holka, jakou jsem kdy viděla. Zůstala jsem na místě jako přikovaná. Všimla jsem si na ní hned dvou věcí: dokonalé kůže a krátkého sestřihu vlasů ve stylu pixie.

Nejenže se na mě podívala, ona se na mě dokonce usmála. Čas se zastavil. Ptáci začali zpívat. Připadala jsem si jako někdo mimořádný. Tak vyvolený, že jsem se o týden později pokusila dopřát svým vlasům stejné pixie. Chcete vědět, jak to dopadlo?

Na tom však pramálo záleželo, protože v tom okamžiku jsem se rozhodla, co je mým jediným posláním na střední: stát se oblíbenou roztleskávačkou.

A tak jsem tady: vaše oblíbená roztleskávačka. Upřímně řečeno, jsem si to celé představovala trochu jinak.

Do hlavy mě uhodí bambule. Podívám se a spatřím Lauren. Nevypadá dobře.

„Georgio, asi vyhodím ty sušenky, co jsem měla ráno,“ pronese s vytřeštěnýma očima. Drží se za břicho. Takže si někdo včera večer vyšel se svým klukem a dneska má pořádnou kocovinu.

Ráno na mě čekala smršť pozdních nočních textovek. Lauren byla kdesi v baru a jezdila tam – a teď si nedělám srandu – na mechanickým býkovi. Vůbec jsem netušila, že v Addisonu něco takového mají, ale jsme v Texasu, takže je to dost možná povinné.

Lauren Vargasová je vysoká a krásná. Má dlouhé, vlnité, černé vlasy a je to zázračné dítě celého roztleskávačského světa. Už jenom proto, že je absurdně chytrá. Děláme si z ní legraci, že vypadá jako mladá Salma Hayek s mozkem Jeffa Bezose. Jsme nejlepší kamarádky už od školky. Lo zná všechna moje tajemství a já zase ta její (to pro případ, že by ta moje chtěla profláknout).

S Mattem jsou už dva roky. Jsou totálně zamilovaní a totálně k pomilování. Což je pro změnu totálně nechutné. Matt je těžkej pařič, což znamená, že Lauren paří s ním. Je kapitán fotbalovýho týmu (toho evropskýho fotbalu, ne toho našeho), hlavu si nechal oholit jako ta jejich modla David Beckham.

Udělala jsem si selfie s Lauren na pozadí, kde se tváří jako umírající pes. Když fotku postnu, napočítám pětadvacet nových sledujících. A nešťastní prvňáci stále krouží kolem.

„Mio!“ vzlykne Lauren. „Musím pryč.“

Mia ihned přispěchá, aby vše prošetřila. Každýmu druhýmu by pěkně zvedla mandle, ale tohle je Lauren – tajná zbraň našeho družstva, holka, která má v malíčku ty nejúchylnější triky a finty. Bez ní nemá Mia šanci, že by nás protlačila na národní mistrovství roztleskávaček. Lauren je její ninja.

Mia ji přiloží ruku na čelo, aby si zjistila teplotu. „Myslíš, že se složíš?“

„Vypadá to tak,“ mumlá Lauren.

Mia si založí ruku v bok. „Nebyli jste s Mattem včera pařit?“

Rychle se mezi ně vmísím. „Myslím, že to rande měla nejspíš s mechanickým býkem!“

Lauren po mně hodí smrtícím pohledem. „To mělo být tajemství!“

Do prdele. Já a tajemství, to je problém. Co na to můžu říct? Jsem nespolehlivá roztleskávačka.

„Už jenom deset minut,“ říká Mia. „To zvládneš.“

Jakmile se Mia ztratí v davu, Lauren se posadí na suchý, zažloutlý trávník. Hodím jí do klína bambule. „Omlouvám se. Ale to ten mechanickej býk. Úplně mě dostal.“

Lauren je téměř dokonalá, až na jednu drobnou chybku: neumí se sama za sebe postavit. Zejména pokud jde o královnu Miu. Lo by nevrátila jídlo v restauraci, i kdyby v něm našla milion vlasů. Všechno by snědla, a ještě by se přitom usmívala.

Z davu se vynoří velký, tancující hnědý medvěd. To je náš maskot Boomer. Ve žlutohnědé chlupatině vypadá jako medvídek Pú, který do sebe místo medu láduje kyblíky práškového proteinu. Přátelsky mává ocasem Lauren před obličejem „Nestrkej mi zadek do ksichtu, Boomere! A dej si ten kožich do čistírny.“

„Kelly!“ Mia přejde k medvědovi. „Za chvíli zvoní – zmiz z Boomera. Páni, tady to smrdí jako u kluků v šatně. Do pátku si to nech vyčistit.“

Boomer sevře Miu v medvědím objetí a opravdu se mu podaří přitisknout si ji až ke svému páchnoucímu kožichu. Po několika pokusech se Mie podaří osvobodit a medvěda hravým gestem odstrčí. Boomer ukáže Mie prostředníček, ale na rukavici jen se čtyřmi prsty to působí dost směšně. Všechny vybuchneme smíchem a Mia předstírá dotčení.

Kelly je bez debat nejlepší maskot, co jsme kdy měli. Už od prváku byla třídní klaun. Jen si zkuste zachovat vážnou tvář, když předvádí ty své ujeté tance nebo naprosto věrně napodobuje učitele. To prostě nejde. Jsem přesvědčená, že Kelly to jednou dotáhne až do Saturday Night Live.

Mia, Lauren a Kelly jsou moje nejlepší kámošky. Už jsme toho spolu zažily opravdu hodně. Od šestky na základce jsme prakticky neoddělitelné – nepočítám tedy ty tři měsíce na druhým stupni, když se Mia líbala s Laureniným klukem. To bylo hodně velký drama.

Mávám bambulemi na pozdrav všem, kteří procházejí kolem. Mám ve škole spoustu přátel: děcka v divadelním kroužku, sportovce, aktivisty, hráče, skejťáky, kamarádím i s holkama, který vyhazují do vzduchu prapory, když vystupuje školní kapela. Po svých zkušenostech na druhém stupni dobře vím, jaké to je být outsider. Takže se kamarádím s každým. Jsem roztleskávačka a fandím úplně všem.

Dav na trávníku řídne. Všichni pospíchají, aby stihli zvonění. Kelly nás doběhne – už ze sebe stáhla medvědí kožich a má zase stejnokroj roztleskávačky. Z nějakýho idiotskýho důvodu se i ona musí při nástupu do školy oblíct stejně jako my.

Nešťastně si popotahuje sukni. „Proč na sobě musím mít tohle polyesterový peklo?“

Směju se.

„Protože je to tradice,“ zpraží ji Mia z výšin své autority. „A ty to víš, Kelly, četla jsi přece manuál a stanovy roztleskávaček na Hillcrestu.“

„Čtu si je každej večer před spaním,“ ujistí ji Kelly a zdraví se s kapitánem týmu.

Moje nejméně oblíbené tradice jsou: nošení kostýmu roztleskávaček na první den školy včetně agresívně řasené sukně (je krátká, ale dost dlouhá, aby nepohoršovala), a topu bez rukávů s vyšitým nápisem HILLCREST přes celá prsa. Máme celkem pět verzí, různých vzorů ve školních barvách: černé, stříbrné a té nejzářivější rudé, jakou jste kdy viděli. Všechny do jednoho děsivě koušou a dřou. A na visačce s pokyny stojí: Perte v pračce, pouze ve studené vodě. Sušte mlácením o kámen tak dlouho, až ho rozbijete. Bez legrace.

„Děvčata!“ ječí Mia do megafonu. „Rychle do tříd!“

Konečně do klimatizace.

PONY, 8:51

Po deseti minutách zmateného bloudění konečně najdu svou skříňku. Tahle škola je gigantická. Čtyři hlavní samostatné chodby – vypadají na chlup stejně – a spousta spletitých menších chodeb, které vedou do nikam. Moje poslední škola, asi dvě stě kiláků odsud byla sotva poloviční.

Zadám kombinaci zámku, ten se odemkne a já se – dnes ráno poprvé – pořádně nadechnu. Z batohu si vytáhnu všechny desky, pak rozvrh a telefon.

Snažím se soustředit na plánek školy, když v tom do mě divoce napálí jeden z kluků – nejspíš musel utíkat. Jeho tělo do mě udeří, jako bych vrazil do zdi, ale udržím se na nohou. Telefon mi vyletí z ruky a klouže po podlaze, kde se zastaví o koš na odpadky.

Místo aby utekl, kluk sbírá telefon, otře ho o džíny a vrátí se ke mně. Než odběhne, podá mi ho a řekne: „Sorry, chlape.“

Chlape.

Když jsem vyrůstal, chtěl jsem si hrát s ostatními kluky na hromadě kamení, být přitom stejně špinavý jako oni, sbírat baseballové kartičky. Nesnášel jsem šaty a odmítal jsem je nosit. Z holek jsem byl nervózní. Říkali mi „tomboy“, něco jako klukanda, a mně se to vlastně líbilo. Předstíral jsem, že se jmenuju Tom Boy.

Dospělí mě za chlapce považovali docela často. I to se mi líbilo, mámě už méně. Hrozně ji to zahanbovalo. „Ale ona je přece holčička,“ říkala pokaždé. Když jsem byl ale sám, nikoho jsem neopravoval. Prostě jsem je nechal při tom.

Pak se přiřítila puberta, a můj svět se začal hroutit. Věděl jsem, že jsem kluk, ale víc a víc jsem se měnil v dívku. Moje prsa, tvář i hlas. Moje tělo se proti mně bouřilo a vyvíjelo se bez mého souhlasu. Nerozuměl jsem svým pocitům a nenacházel jsem ani slova, kterými bych je mohl popsat. A nedokázal jsem v sobě posbírat ani odvahu si s někým promluvit. Dokonce ani se sestrou.

Teď rychlý posun vpřed. Je léto roku 2015 a po prázdninách jsem měl nastoupit do osmičky. Každým dnem jsem propadal hlubším a hlubším depresím. Každý den jsem se cítil víc nesvůj. Snažil jsem se být holka a dělal jsem holčičí věci. Jen jsem se při nich nikdy necítil dobře. Připadal jsem si jako bych to všechno jenom předstíral. Nebo hrál.

To všechno se změnilo v den, kdy vyšlo nové číslo Vanity Fair a představilo světu Caitlyn Jennerovou. Caitlyn, ještě jako William Bruce Jenner, byla olympijská vítězka v desetiboji a televizní celebrita. Oženila se s Kris Kardashianovou a po rozvodu oznámila, že je transgender. Její veřejné přiznání a přeměna z muže na ženu mi změnila život. O transgender lidech jsem už slyšel (tedy dost zběžně, protože Texas je v tomto ohledu hodně pozadu), ale o tom, co to znamená, jsem neměl nijak přesnou představu.

Onoho večera rodiče u večeře nemluvili o ničem jiném než o Caitlyn. Přišlo jim naprosto nepochopitelné, že by se slavný olympionik, zpodobnění samotné definice mužnosti, mohl jen tak „proměnit“ v ženu. „Vždyť byl sakra i na krabicích s müsli!“ rozčiloval se táta.

Moje sestra, sotva o dva roky starší než já, ale už děsně stará, se vážně vytočila a snažila se jim vysvětlit, jak to je se zájmeny – pořád o Caitlyn mluvili jako o něm –, ale neuspěla. Nakonec se samou frustrací naštvala natolik, že zmizela do svého pokoje. Představa měnícího se genderu prostě nenacházela ve starosvětských mozcích našich rodičů úrodnou půdu. Z jejich pohledu to jednoduše nedávalo žádný smysl.

Mně ovšem ano. Naprosto dokonalý. Po večeři jsem také odběhl do svého pokoje a vyhledal si na internetu články a blogy s tématy transgenderu, až jsem dospěl na konec. Všechno mi to zapadlo. Po tolika letech naprostého zmatku jsem konečně chápal, proč jsem sám v sobě tak nesvůj. Jsem transgender. Můžu se ale proměnit, už jsem v tom nebyl sám. Bylo to tak neuvěřitelně vzrušující a dráždivé, až mě z toho mrazilo.

Možná jsem to kdesi hluboko uvnitř celou dobu věděl, jen jsem o tom nebyl připravený vážně přemýšlet, dokud mi Caitlyn neotevřela oči. Samozřejmě že není dokonalou ikonou trans světa – pořád ji vidím v její červené trumpovské kšiltovce Udělejme Ameriku opět velkou –, ale její sláva a odvaha vyjít jako ostře sledovaná známá osobnost s pravdou na světlo zvýšila povědomí veřejnosti o translidech a otevřela cestu k jejich dalšímu zviditelnění.

Když přijde na moje pocity, jsem hodně pomalá loď. Nosil jsem v sobě své tajemství ještě dva roky, než jsem posbíral odvahu přiznat se alespoň rodičům a přátelům. Dva týdny po začátku druháku na střední jsem svoji proměnu oznámil krátkým e-mailem, který jsem celý měsíc soustavně přepisoval. Nebylo to zrovna jako odhalení hodné Vanity Fair, ale z mého pohledu to bylo velké.

Když jsem dal konečně odeslat, dostal jsem děsivý záchvat panického strachu. Připadal jsem si tak obnažený a zranitelný, bez nejmenší možnosti kontroly nad tím, co si o mně budou ostatní myslet. Zachumlal jsem se v posteli do deky a snažil si pročistit hlavu.

Jako první odpověděla moje sestra. Napsala mi moc sladkou textovku: OMG! JSI MŮJ HRDINA. MILUJU TĚ, BRÁCHO.

Brácho.

Když za mnou ještě ten večer přišli rodiče do pokoje, jejich přivítání už tak vřelé nebylo. Máma se posadila na kraj postele a záda měla strnulá jako pravítko. „Jak dlouho už to v sobě cítíš?“ zeptala se.

„Celý život,“ odpověděl jsem. Hlavu jsem držel sklopenou a snažil jsem se vyhnout očnímu kontaktu s tátou, který přecházel sem a tam po pokoji.

„Stalo se ti něco, když jsi byla malá?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Co když si to později rozmyslíš, zlato?“ zeptala se máma.

„Nerozmyslím.“

Pak se táta zasmál a z toho příšerného a jedovatého smíchu se mi ještě teď, když si na něj vzpomenu, dělá špatně. Chtělo se mi říct víc – tak jako se mi chce vždycky. Jenže když přijde na vysvětlování sebe sama, pokaždé se do toho děsivě zamotám.

Můj instinkt mě ale nezklamal: bylo lepší rozeslat zprávu e-mailem a dát rodičům trochu času, aby moji proměnu stačili vstřebat: nové jméno, zájmena i záchod – aniž bych u toho byl. Kdybych jim tohle vysypal osobně, nevím, jestli bych jejich prvotní reakci vůbec zvládl. Když odcházeli, objali jsme se.

Vůbec si nepamatuju, že bych té noci usnul. Převaloval jsem se v posteli z místa na místo a litoval jsem, že jsem ten e-mail vůbec posílal, a představoval jsem si, jak se mi teď asi všichni kamarádi smějí. Jak si volají a zase se smějí. Jak přeposílají můj e-mail celé škole a pak se mi už smějí úplně všichni. Bylo to strašné.

Odpadl jsem až někdy kolem páté ráno, a když jsem se probudil, čekalo na mě dobrých deset e-mailů se spoustou srdíčkových emoji. Přátelé i vzdálenější rodina začali volat a do schránky (ještě na mé staré škole) dorazilo dokonce několik karet s blahopřáním. Z odezvy, jíž se mi dostalo, jsem byl v šoku; nikdy bych si nepomyslel, že mi přijde tolik podpory a lásky. Hned bylo všechno snazší. Připadalo mi, že mě mají všichni kolem rádi a je jim úplně jedno, co jsem.

A nyní časosběrné záběry s rychle probíhající proměnou – vyhazuju staré holčičí šaty a kupuju nové. Nové ponožky, nové spodní prádlo. Tuny kliků. Návštěva u doktora. Seznamuju se s novými přáteli v Centru pro LGBTQIA komunitu. A další kliky. Začínám brát léky blokující pubertu, které budu užívat, dokud nebudu dost starý, abych mohl přejít na testosteron. A znovu kliky.

A nyní můj nejoblíbenější záběr: sedím u starosvětského holiče a nechávám si dělat svůj první klukovský sestřih.

Celý svůj život před tímto dnem jsem nosil vlasy po ramena a vždycky jsem je měl svázané do culíku. Kluci se bavili tím, že mi z něj strhávali gumičku. Já je pak honil a držel si vlasy rukou. Nesnesl bych, aby mi visely jen tak na volno. Bylo to moc holčičí.

K holiči mě odvezla sestra a rychle se s ním spřátelila. Jmenoval se Michael a mluvil prakticky jenom rusky. Neměl jsem tušení, co po něm vlastně chtít, takže mu všechny pokyny dávala ona: postupně ubírat až na kůži a na pěšinku. Vzal si elektrický strojek a pustil se do práce.

Zatímco stříhal, sestra psala do Google překladače různé věty a následně mu přehrávala jejich ruský překlad. Michael si je poslechl a pak se smál, až se za břicho popadal. A já pořád neměl páru, co mu to vlastně říká.

O dvacet minut později se mnou Michael otočil holičské křeslo a ukázal mi hotový produkt. Nevěřil jsem vlastním očím, jenom mi poklesla brada.

Poprvé v životě jsem se na sebe díval do zrcadla a viděl jsem kluka.

Už už jsem chtěl vyskočit a ukázat své nové já celému světu, ale sestra mi položila ruku na rameno a zatlačila mě zpátky do křesla.

„Můžete ho ještě oholit?“ zeptala se Michaela. „Pěnou a břitvou?“

„To není nutné,“ namítl jsem. Žádné vousy jsem přece na tváři neměl.

„Není nutné, není nutné, žádná vousy, nepotřebovat holit,“ namítl Michael.

Sestra ale trvala na svém a vyťukala něco do svého mobilu a pak Michaelovi přehrála ruský překlad. Zasmál se a začal míchat pěnu.

Sklopil křeslo tak, že jsem se ocitl v téměř horizontální poloze a rozetřel mi na obličeji horkou pěnu. Pak si nabrousil břitvu a položil mi na rameno úhledně složenou bílou osušku. Nervózně jsem sevřel opěradla křesla, ale jeho ruka byla pevná a přesná. Plynulým pohybem přejížděl ostřím po mé tváři a shrnoval nanesenou pěnu, kterou pak pečlivě nacvičeným otočením zápěstí otíral do připraveného ručníku. Byl neuvěřitelně metodický a každičký pohyb měl dokonale vypilovaný. Jistě už oholil milion mužů a nyní tedy holil i moje (neexistující) vousy. Svým způsobem to bylo jako zasvěcující rituál.

Když skončil, vetřel mi do tváří a na bradu chladící olejíček. Máta v něm mě pálila do nosu a připadala mi osvěžující, jako bych skočil do ledové vody. Zvedl opěradlo křesla, sundal ze mě přehoz a vítězoslavně zatroubil: „Pamparadá! Zbrusu nový muž! Ne. Zbrusu nový kluk!“

Vzpomínám na Michaela a strkám si telefon do kapsy, abych se vydal na svou první hodinu. Je to přesně tak, jak říkal. Zbrusu nový kluk.

GEORGIA, 8:58

Mířím na první hodinu – až zázračně včas –, když v tom mě zezadu obejmou kolem pasu svalnaté paže a zastaví mě pár centimetrů přede dveřmi. Podívám se na zápěstí útočníka a vidím rolexky.

Jake Carter.

Má kliku, zrovna jsem se chystala seknout za sebe loktem. Ale to pořád ještě můžu.

„Nazdar, Georgí,“ vítá mě a pouští. Otáčím se a na tváři mám velký, přitroublý úsměv. Chtěla bych zuřit, ale na to je moc krásný. To ten jeho ostře řezaný obličej. A zakroucené řasy. A široká ramena. Takhle bych mohla pokračovat do nekonečna. Jake je jako slunce: neměli byste na něj civět příliš dlouho.

Když přijde na klišé stran quarterbacků školního týmu průměrné texaské střední, u Jakea Cartera si můžete zaškrtnout všechny kolonky. Mistr pařič. Dokonalé vlasy a zuby. Z absurdně bohaté rodiny. Vypadá jako mladý Chadwick Boseman. Navíc má naprosto symetrický obličej, což je důležitější, než si myslíte.

Nebyl by problém dát to s Jakem dohromady, ale jisté komplikace tu jsou. Slíbila jsem si, že v posledním ročníku nebudu s nikým chodit. Ne po tom, co se stalo letos v létě. Můj tehdejší kluk Anthony byl kapitán školního týmu (bez mučení přiznávám, že mám pro fotbalisty slabost[1]). Jen nevím, jestli teď Jake neporušuje nějaký kodex fotbalového bratrstva.

„Co s tebou včera bylo?“ ptá se naštvaně. „Neodpověděla jsi mi na textovku.“

„Jo, jasně… promiň, můj pes… včera porodil… koťata. Vůbec jsme nevěděli, že je chuděra březí, a pak z ní vypadlo, no, dobrých třicet koťat. Zítra to bude všude v novinách!“

„Ty máš psa?“

„Teď jo,“ slyším se. „A k tomu i koťata. Takže na mě čeká docela rušnej rok, když o tom tak přemýšlím.“

Přizvedne jedno obočí a dává najevo, že se mu moje výmluva ani trochu nelíbí. „Georgio, ty a já. To je přeci jasná věc. Dej mi šanci.“

Měla bych říct ne a rychle to ukončit. To by bylo slušné a zdvořilé.

Místo toho říkám: „Správně se říká přece,“ a projdu do třídy.

Očividně nejsem zrovna slušná, ani zdvořilá.

Jake za mnou křičí: „To je hodně nejednoznačná odpověď, Georgio!“

Do třídy jsem přišla o minutu pozdě – k čertu s tebou, Jakeu Cartere – zamířím do lavice vzadu. Paní Lunsfordová zrovna kontroluje docházku: Jenny Fitzgeraldová, Soo Parková, Orion Thompson. Všechny je znám. Dívám se kolem a prohlížím si známé tváře. Vyrůstali jsme spolu a všichni mi budou po maturitě chybět. Ráno bylo příliš chaotické, konečně mi všechno dochází – tímhle ročníkem končí jedna velká kapitola mého života.

Celé léto jsem strávila tím, že jsem se tohoto dne děsila. Po tom, co se přihodilo s Anthonym, už jsem se necítila ve své kůži. Ale tohle je poslední rok školy a já si ho chci užít. Když dokážu nerandit, mohlo by to vyjít.

Dveře do třídy se otevřou a dovnitř vchází neznámá tvář. Podává paní Lunsfordové proužek papíru. Moment. To je přece on. Ten kluk zvenku. Naše oči už byly na první metě.

Paní Lunsfordová zvedne oči z papíru. „Tak se doopravdy jmenuješ, chlapče?“

„Ano,“ odpoví a ignoruje okolní smích.

„Třído. Pozdravte svého nového spolužáka. Je to Pony!“

„Pony?“

Přivítáme ho několika mlasknutími a ržáním. Na to, že se ocitá v úplně nové třídě plné neznámých lidí, je překvapivě v pohodě. Já bych byla uzlíček nervů.

„Pony,“ vyzývá učitelka kluka. „Řekni třídě něco o sobě.“

A nic. Stojí tam jako přimrazený. „Chlapče?“ ptá se paní Lunsfordová měkce.

„Promiňte,“ řekne nakonec a třída se nervózně směje. „Vlastně nemám moc co říct.“

„Vážně ne?“ podiví se paní Lunsfordová.

„Přecházím z Midlandské střední. V létě jsme se přistěhovali sem do Addisonu.“

Mám štěstí, že si ho můžu prohlédnout hezky zblízka. Je štíhlý, středně vysoký, na sobě má černou košili s krátkými rukávy zapnutou až ke krku, na nohách zářivě modré vansky. Čerstvě zastřižené a vystajlované černé vlasy. Je tak nějak hebce roztomilý, jako mladý Leo DiCaprio. Myslím tím tu jeho dětskou tvářičku ještě předtím, než se potopil Titanic.

Paní Lunsfordová tleskne. „Vítej na Hillcrestské střední, Pony. Sedni si dozadu vedle naší roztleskávačky. A neboj se, nekouše.“

„To mu ale nemůžu slíbit,“ ohradím se a celá třída se směje.

PONY, 9:07

Kráčím dozadu ke své lavici a cítím, jak na mě všichni civí. Prohlížejí si mě. Měří. Snažím se připomenout si, že jsem tu poprvé: dívají se, protože jsem nový, ne proto, že jsem transgender. To přece nevědí.

Sedám si a přemýšlím, co jsem řekl před třídou. Taková blbost. Učitelka zahájí hodinu a já pomalu vnímám, jak se pozornost třídy přesouvá jinam. Uvolním ramena a potají píšu zprávu sestře: Zatím hladká plavba.

Dám „odeslat“ a hned vzápětí přichází odpověď: NEPOSER TO, BRÁCHO!

Ségra nakládá se slovy po svém. Nesouhlasí s tím, co dělám, ale ví, že je to to, co chci.

Otočím hlavu a přistihnu roztleskávačku, jak si mě prohlíží. Není to jen tak ledasjaká roztleskávačka, ale Roztleskávačka s velkým „R“. Narovnám se, nezapomenu srovnat ramena, vypnout prsa. Nejspíš jsem se trochu přefoukl. Je příliš hezká, aby se na mě jen tak dívala. Nebo snad poznala, že jsem trans? Hraju to cool a okamžitě se odvrátím.

Na konci hodiny zvedá roztleskávačka ruku. Zatímco čeká na vyzvání, pokradmu se na ni podívám. Má hnědé vlasy po ramena, perfektně rovné. I tvář je perfektní. Úsměv, perfektní. Oči, pihy, uši, všechno perfektní.

„Paní Lunsfordová,“ spustí nakonec bez vyzvání. „Jen bych chtěla říct, že dnes večer mám dobrovolnou službu v útulku pro bezdomovce, takže nestihnu udělat domácí úkol.“

Třída se zasměje, a než stačí paní Lunsfordová odpovědět, zvoní.

Všichni se vyhrnou ze třídy, aniž by se na mě podívali, nový kluk už nikoho nezajímá. Připojím se k proudu přecpané chodby a ztrácím se v davu. Jsem neviditelný, jako duch, který ve škole straší. Nemám žádnou minulost, jen budoucnost. O tomhle jsem tak dlouho snil. Dneškem začíná můj zbrusu nový život.

Najdu klučičí záchody, zhluboka se nadechnu a zatlačím na dveře.

Když jste transgender, záchody mohou být nepříjemné.

Dívám se do země, projdu kolem pisoárů a cítím okamžitou úlevu, když zjistím, že jediná kabinka je prázdná. Pisoáry nejsou zrovna moje oblíbené zařízení. Vlastně je vůbec nemůžu použít. Když jsou všechny kabiny obsazené, rozpačitě čekám a doufám, že si mě nikdo nevšimne.

Dnes je to bez čekání. Můj šťastný den.

Když si myju ruce (což je něco, co zdaleka nedělají všichni kluci), slyším za sebou hluboký hlas. „Co tady děláš?“

Podívám se do zrcadla a vidím velkýho kluka ve fotbalovým dresu. Naše pohledy se v odraze zrcadla střetnou. Vypnu vodu, otáčím se a srovnám ramena.

„To samý, co ty,“ říkám.

Nakročí blíž. „To ale nejsou tvoje záchody.“

Někdy, když jste transgender, záchody mohou být i nebezpečné.

V mé staré škole jsem chodil na záchody přes ulici do McDonald’s. V Texasu mohou transsexuálové legálně používat toalety podle svého genderu – na Midlandské to ale bylo pro všechny snazší, když jsem se tam raději nemotal. Byl jsem první a jediný transsexuál v historii školy. A být takhle jiný vyvolává spoustu tlaku.

Poté, co jsem rozeslal svůj e-mail, ve kterém jsem provedl coming out a oznámil svoji tranzici, zvěst o mojí přeměně se rychle roznesla po škole. Téměř všichni se k ní stavěli pozitivně a fandili mi. Lidé se mě ptali na věci, které mi přišly příliš osobní, a pořád si pletli moje jméno i zájmena (říkali ona místo on). Byl jsem z toho nešťastný a dotčený, ale snažil jsem se být trpělivý. Bylo to velké přizpůsobení z jejich strany a takové věci potřebují čas.

Došlo i k nějaké šikaně. Což nebylo překvapující – žijeme přece v Texasu. Lidé říkali ošklivé věci a přišel jsem o pár kamarádů, ale snažil jsem se nedělat si z toho těžkou hlavu.

Většina přátel mě naopak podporovala, možná až příliš. Stal se ze mě něco jako transmaskot. Takhle mě například představovali: „Tohle je Pony. Je trans!“ A takhle o mně mluvili: „Tamten transkluk“ nebo: „Ach, ten trans?“. Moje transsexualita se stala i mým základním definičním prvkem. A já chtěl jen splynou s davem.

Loni jsem četl článek tom, že se transgenderoví lidé v práci dělají neviditelnými, aby se tak vyhnuli diskriminaci. Být neviditelný pro mě v tomto případě znamená vystupovat jako gender, za nějž jsem veřejností považován, a skrývat svoji tranzici.

Po roce neustálé pozornosti jsem zatoužil zmizet z radaru a být obyčejný, průměrný, třeba i trochu nudný kluk.

Udělat se neviditelným mi přišlo jako perfektní řešení a netrvalo dlouho a moje přání se mi vyplnilo. Poslední den školy položil táta při večeři na stůl rozkaz, kterým ho armáda zase převelela. Táta ex machina!

V armádě slouží celý život, takže stěhování pro mě není nic nového. Normálně jsem z nových začátku nebyl nikdy odvázaný, ale tentokrát už jsem si balil měsíc dopředu. Byl jsem připravený. Tohle byla moje šance stát se v nové škole neviditelným a žít si svůj vysněný život. Zbrusu novej kluk.

Jenže je po všem. První den, první cesta na záchod a už mě proflákne tohle fotbalový jelito. To bylo rychlý. Otočím se, podívám se na něj a tvářím se jako Robert De Niro (ne Robert De Niro z Fotr je lotr ale Rober De Niro z Taxikáře). Dívám se mu přímo do očí a snažím se mluvit co nejhlubším hlasem. „Myslíš, že mě odsud vyhodíš?“

„Klid, kámo. Prváci chodí na záchody v křídle C u tělocvičny. Místní tradice.“

Díky bohu. Myslí si, že jsem z prváku. Uvolním se a ustoupím o krok.

„Chodím do čtvrťáku. Jen jsem tu nový,“ řeknu a opřu se o umývadlo, abych ukázal, jak jsem cool.

„Do prdele. Sorry. Moje chyba. Vypadáš mladší.“

„Jo, pořád čekám na pubertu.“

Zasměje se a myslí si, že jsem právě udělal vtip, až na to, že neudělal. Pubertu spustím až injekcemi testosteronu, ale na ty mi musí být osmnáct.

„Pony,“ představím se.

„Zajímavý jméno. Vítej na Hillcrestu. Já jsem Jake.“

Ze záchodů vycházíme společně a on mi ukáže, kde je moje další hodina. Rukou si nepotřeseme, ale to nevadí. Stejně si je po vyčurání neumyl.

Nenašel jsem si právě prvního kámoše?

GEORGIA, 10:59

Umírám hladem. Neměla jsem ráno vynechat snídani. Mám nulovou šanci, že bych to stihla včas na třetí hodinu. Snažím se, ale taky jsem notně oslabená. Klidně bych snědla i cupcake, který by někomu upadl na zem a on ho tam nechal ležet.

Prodírám se hordami spolužáků na chodbě D, obejdu poslední roh a vrazím přímo do paní Randolphové.

„Georgio! Vyděsila jsi mě!“

Mohutně ji obejmu. Paní R. je pravděpodobně moje nejoblíbenější učitelka na škole. Jako obvykle má na sobě pouzdrovou sukni a bílou halenku. Na špičce nosu jí sedí brýle a vlasy má sčesané do těsného drdůlku na temeni. Funguje to, je přímo ztělesním učitelky.

„Jak sis užila prázdniny?“ zajímá se.

„Dobře,“ zalžu.

„Ach, ty strázně školních lásek. Nikdy nebude nic naléhavějšího, nikdy nebude nic –“

„Četla jste minulý měsíc v New Yorkeru ten článek o Sýrii?“ ptám se a jednak ji zkouším a zároveň se pokouším změnit téma.

„To jsem samozřejmě četla,“ ujistí mě. „Bylo v něm pár hodně zajímavých bodů. A četla jsi ten kousek v Atlanticu?“

„Ne,“ přiznávám. Tuhle hru pokaždé vyhraje. Kdy už se konečně poučím?

„Je to tvůj poslední ročník, Georgio, a Hillcrestský reportér je teď ještě důležitější než kdy jindy –“

Paní Randolphová je poradkyní školního týdeníku Hillcrestský reportér, o jehož vydávání se stará školní novinářský kroužek. Už roky mě uhání, abych do něj také přispívala. Jenže, to by se ty noviny musely přejmenovat. Hillcrestský reportér je fakt dost děsné. A za druhé, když jsem se naposledy dívala, měl na internetu jenom třicet sledujících. To nejsou noviny, ale dost trapný blog.

Nejdůležitější ale je, že se nehodlám jen tak vzdát svého image, které jsem si tři roky pečlivě budovala. Jsem roztleskávačka, co vypráví legrační historky, roztleskávačka, která randí s kluky z fotbalovýho týmu, roztleskávačka, která má docela slušnou šanci na titul královny podzimního plesu. Co by si o mně lidi mysleli, kdybych najednou začala psát sloupky o blafech ve školní jídelně?

Rychle její pokus utnu. „Omlouvám se, paní Randolphová, ale letos budu mít opravdu hodně práce v týmu…“

„My ale o jídle ve školní jídelně nepíšeme, Gorgio.“

Umí číst myšlenky?

„Můžeš psát, o čem budeš chtít.“

Páni. Ona mi to fakt neusnadňuje. „Jsem jen čtenář, ne spisovatel. Píšu svými bambulemi.“ Předvedu několik roztleskávačských máchnutí, aby konečně pochopila.

„Georgia, ta velká vypravěčka těch nejneuvěřitelnějších příběhů. Jaká škoda, že chceš prosedět svůj život jen tak stranou. A proč? Protože se bojíš napsat něco, co je pravda?“

„Pravda je nudná,“ pronesu a obrátím oči v sloup. „Obzvlášť, pokud se týká věcí tady na Hillcrestu.“

Zamávám jí a pokračuju dál chodbou. Paní Randolphová to ještě jednou zkusí a křičí za mnou: „Tak aspoň přijď po vyučování na redakční radu!“

Otočím se říkám. „Moc ráda jsem vás zase viděla! Co takhle oběd?“

Paní Randolphová mě odhadla naprosto správně – chci psát. Když dočtu nějaký článek, ráda si představuju, jaké by to asi bylo dělat si výzkum pro článek vlastní, zpovídat lidi a pak celou noc zběsile bušit do klávesnice, zatímco mi za zády nervózně přešlapuje šéfredaktor, až, navzdory všem předpokladům, stihnu uzávěrku. Pak vyhrávám Pulitzera, Nobelovu cenu míru a všechny další ceny, které lze vyhrát. Jako by se nechumelilo. Za tuhle posedlost novinařinou může táta. Moje nejstarší vzpomínky na něj jsou, jak podřimuje na gauči a všude kolem má noviny. Dokonce i teď se u nás neustále vrší stále větší hromady časopisů a novin. Domu to dává atmosféru opravdového sběratelství. Nebo spíš hromadění.

Táta mě ale do ničeho nenutil. Jednoho dne jsem si prostě vzala do ruky noviny a už jsem je neodložila. Není nad to přečíst si něco, co člověku rozšíří obzory. Takže jo, bylo by cool psát něco takovýho. Ale ne teď.

Žádná z kámošek ani kámošů o tomhle mém tajném snu neví – je to příliš mimoňské.

Otevřu dveře, za nimiž máme hodinu matematické analýzy, a v první řadě ihned spatřím Ponyho. Tohle je už náš čtvrtý společný předmět. Jak je to možné? V takhle obrovské škole je taková shoda rozvrhu téměř vyloučená. Že by osud? Procházím kolem a dělám, že ho vůbec nevidím.

PONY, 12:07

A je to tady. Žiju si svůj sen a obědvám v autě. Dřív nebo později si určitě najdu kámoše, ale dnes obědvám sólo. Nevadí mi to. Poslouchám svůj oblíbený filmový podcast. Ten, kde se povídají historky ze zákulisí natáčení kultovních filmů. Tahle poslední epizoda je o tom nejsrandovnějším filmu, co znám. Princezna Nevěsta.

Zabalil jsem si sendvič ze včerejších hovězích žebírek v BBQ omáčce. Ukusuju první velké sousto a telefon přestane přehrávat podcast a začne zvonit. Sestra. Přinutila mě slíbit, že si během oběda zavoláme přes FaceTime.

Před dvěma lety si moje sestra převzala na pódiu maturitní vysvědčení a pokračovala přes parkoviště dál, nasedla do auta a odjela na letiště, odkud se letadlem přepravila do New Yorku. Rodiče málem vyletěli z kůže, ale dovolili jí zůstat. Nejspíš proto, že už jí bylo osmnáct a těžko s ní mohli něco dělat. Moje sestra je svobodomyslný duch, který se nechce nikomu zodpovídat.

„Nazdáááár,“ vítá mě a pomalu si najíždí telefonem na obličej, až vidím polovinu oka a pihu.

„Ahoj,“ pozdravím a zapřu si telefon o volant tak, abych mohl pokračovat v konzumaci svého sendviče. Odtáhne si telefon od obličeje a představuje mi svůj pokoj, je to ložnice, obývák a kuchyně v jednom. Z toho, co mi už stačila říct, vím, že nájmy v New York City jsou prostě nemožné. Jí se podařilo sehnat miniaturní loft na Lower East Side. Je tak malý, že se mu ani nedá říkat byt. Sestra ve skutečnosti žije v pouhém dioramatu něčeho, co nazývá bytem.

„Hele, to na tvým ksichtě má být ranní strniště?“

„Ne,“ namítnu až příliš defenzívně.

„Dej si telefon blíž, ať se podívám,“ přikazuje.

Cítím, jak rudnu. „Není na mně nic k vidění.“

Sestra naprosto přesně ví, jak mě ztrapnit, vždycky to uměla a nejspíš i vždycky bude. Přejedu si rukou po bradě. Bude trvat roky, než mi konečně začnou růst vousy. Kdyby bylo po mém, nechal bych si narůst plnovous jako ten největší drsňák. Na tváři by mi nebylo vidět nic než vousy. Přesně takové, do kterých vám kape omáčka a chytají se do nich zbytky jídla, a teď nemyslím jen drobky, ale celé kusy ovoce, masa nebo chleba. Takové vousy, které nenechají nikoho na pochybách o tom, že jsem muž. V této chvíli však nemám na výběr a musím se spokojit s nějakou náplastí na duši. To ovšem nemám ve svých rukou.

„Hele,“ řeknu. „Přemýšlel jsem o tom mým prvním stříhání. Jak jsi toho chlápka přemluvila, aby mě oholil?“

Zatváří se zaraženě, že se na něco takového vůbec ptám. „Pony, to je ale tajemství, které musí zůstat jen mezi mnou a Michaelem.“

„Řekni mi to,“ dožaduju se a ukousnu si další kus sendviče.

„Fuj, tohle přede mnou nejez,“ ušklíbne se. „Je ti jasný, jak se dívám na masožravce. Chudák kráva.“

Na chvíli zavládne ticho. Je zřejmé, že mi své tajemství nehodlá odhalit. Změním téma. „Tak jak se ti tam vede, ségra?“

Stejnou otázku jí kladu pokaždé, když si voláme, a pokaždé přijde s něčím zajímavým a ujetým.

„No, Poníku, jsem ráda, že se ptáš. Je tu něco, co bys měl vědět… stal se ze mě jednorožec!“

Jako bych to neříkal.

„Gratuluju. Kdy ti ten roh vyroste?“

„Ale no tak, Pony. Ty toho o světě víš tak málo, že by se to vešlo do menstruačního kalíšku.“

Hnus.

Její hlas nabírá výchovný tón. „Jednorožci jsou ti třetí v otevřeným vztahu dalšího páru. Chodím teď s ním… a chodím i s ní… chodím s oběma.“

„Hlavně je, prosím, nezapomeň přivést domů na Vánoce,“ radím a strkám si do pusy poslední kousek sendviče, což už jsou hlavně drobky a omáčka.

„Nepřipadá v úvahu, Pony. Žalářníci by mě zakovali ve sklepě a už by mě nikdy nepustili ven.“

Má pravdu. Naši rodiče jsou v některých věcech velmi striktní.

„No tak,“ naléhám. „Potřebuju trochu vzruchu. Bez tebe je tady taková nuda, Rocky.“

Sestře stačil měsíc v New Yorku, aby si změnila jméno na Rocky. K rozčarování rodičů o něm nehodlala diskutovat. Někdy je mi jich až líto, vychovali dvě dcery, a teď mají transgender syna jménem Pony a jednorožce Rocky. Nejspíš se musí hodně často ptát, kde se to celé zvrtlo.

„A jak jste se seznámili… jak se vlastně jmenují?“ ptám se.

„Raul a Amethyst.“

„Jak jinak.“

„Byla jsem zrovna ve veganský kavárně v našem jogínským centru a měla jsem za sebou náročnou hodinu akrojógy. Pojídala jsem misku quinoy s tempehem –“

Přeruším ji. „Pochopil jsem z toho maximálně tři slova.“

„Soustřeď se, Pony!“ Luskne prsty směrem ke mně. „Takže tam sedím, když v tom dovnitř nakráčí krásnej pár s tou nejúžasnější energií, posadí se k mýmu stolu a zeptá se, jestli se k nim nechci přidat. Myslela jsem, že myslí na oběd, ale tak to fakt nemysleli…“

„OK, žádné další info už nepotřebuju,“ řeknu.

„Čas snídat!“ zazpívá Rocky a skutálí se z postele. Pracuje až dlouho do noci jako servírka ve stylové restauraci ve West Village, takže pro ni den začíná polednem. Dívám se, jak udělá deset kroků do kuchyně a nasype si misku zdravých organických cereálií.

„Jak to svinstvo můžeš jíst?“ zeptám se. „Měli by tomu říkat větve s listím.“

„To pochopíš, až budeš starší, Pony. Jak jde první den v nové škole?“

„Tak zatím tady v autě o samotě žvýkám sendvič. To by mohl být docela dobrý indikátor,“ objasním jí a zapínám klimatizaci, dnes je opravdu vedro.

„I pro mě to bylo pokaždý stejný,“ přizná se Rocky. „Kdykoli jsme se přestěhovali, i já jsem mockrát obědvala sama v autě.“

Přemýšlím, že jí řeknu o setkání s fotbalistou na záchodech, kdy jsem si myslel, že mám opravdu namále, ale nechci, aby vylítla, tak raději začnu o roztleskávačce, ale sám se zarazím. Rocky byla vždycky rebelka proti všem školním klišé, takže tohle by ji rozzuřilo ještě víc.

„Ty přede mnou něco tajíš, Pony,“ řekne a mávne na mě lžičkou.

„Třeba to, že v matice to asi bude stát za starou belu?“

Jsem pěkný zbabělec.

„OK. Jak myslíš.“ Sestra už pozná, kdy si nechávám něco pro sebe. „A jak to jde s tvým projektem neviditelnosti?“

„Režim neviditelnosti byl plně aktivován. Zatím letím zcela nepozorován. Nikdo netuší, že jsem trans. Vlastně nikdo ani netuší, že vůbec žiju. Takže můžu být jen těžko šťastnější,“ dodám.

„V tom případě jsem šťastná i za tebe,“ vypraví ze sebe váhavě. „Žij si život, který sis vysnil.“ Strčí si do pusy lžičku větviček. Chroup-křup-chroup.

„Po škole mám pracovní pohovor,“ začnu.

„Stop!“ Sestra se málem začne dávit svými větvičkami.

„Jo. Včera jsem měl před kinem ještě trochu času, a tak jsem si pročítal komunitní nástěnku. Byly tam i nabídka k práci. Přišla mi zajímavá.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zůstaň svůj.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.