Caitlin Crewsová

Sladký souboj

Překlad

Blanka Heřmánková

Milá čtenářko,

doufám, že se stejně jako já těšíte na dokončení příběhu o ztracené princezně a jejím bratru-králi… I když s princeznou to vlastně dobře dopadlo už minulý měsíc v příběhu nazvaném Mstitelka k vašim službám!. Jenže je tady ten její bratr. Diamandis musel převzít trůn příliš mladý a nenaučil se pro samé povinnosti radovat ze života. Ještě že se u jeho dvora objevila Katerina… Ale to už Vám prozrazuji příliš; přečtěte si to sama v knize pojmenované Pod královskou maskou.

Všimla jste si, jak často v mých příbězích hraje roli voda? Asi je to logické – pro suchozemce je moře symbolem romantiky samo o sobě. A tak se říše krále Diamandise nachází kousek od Atén, jméno krásného severořeckého ostrova je přímo v názvu další knihy – Usmíření na Thassosu. A vody je plná i kniha trochu záhadně pojmenovaná Jak se nakonec utopili. Doufám, že jsem Vás dostatečně navnadil a že budete chtít přijít na to, co jsem tím názvem myslel…

Tak se ponořte do mých příběhů a šťastnou plavbu!

Jak jinak než…

… s láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

No More Sweet Surrender

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of Harlequin (UK) Limited, 2013

Překlad:

Blanka Heřmánková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2013 by Caitlin Crews

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2024

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-291-1100-3 (EPUB)

ISBN: 978-83-291-1101-0 (MOBI)

ISBN: 978-83-291-1102-7 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

Profesorka Miranda Sweetová se právě snažila proklouznout davem před konferenčním centrem Georgetownské univerzity, kde před chvíli dokončila přednášku na téma násilí v médiích, když ji kdosi popadl za paže. Učinil to pěkně důrazně, až se jí začaly dělat modřiny.

Sevřela v ruce kabelku, a ten kdosi ji proti její vůli otočil. Stála tváří v tvář neznámému muži. Ačkoliv bylo teplé jarní odpoledne, otřásla se najednou zimou. Ten muž ze sebe cosi překotně chrlil a mračil se. Rychle pochopila, že jí chce ublížit.

Náhle si opět připadala jako malá holka, bezmocná a krčící se strachy v koutě, zatímco její otec kolem sebe ve vzteku rozbíjel věci, až se nakonec zaměřil na provinilou dceru a zpražil ji pohledem. A přesně jako tehdy se i nyní roztřásla.

„Co…,“ dostala ze sebe, šokovaná tím, jak se jí třásl hlas, ačkoliv si až doteď myslela, že tu bezmocnou malou holku už dávno pohřbila.

„Měla byste pro jednou zkusit poslouchat a nekafrat tolik,“ zavrčel na ni onen cizinec s neznámým přízvukem.

Mirandu napřed napadlo se omluvit, být hodná. Přikrčit se a se vším souhlasit – hlavně toho rozhněvaného muže uklidnit.

Náhle však na sobě ucítila druhou ruku, jemnou, ale přesto silnou, jak ji odtahuje od toho vzteklouna, až skončila obličejem proti široké, mužné hrudi.

Mirandě se zatajil dech. Tušila, že by měla nějak protestovat, třeba křičet nebo kolem sebe mlátit kabelkou, ale cosi ji zastavilo. Byl to zvláštní pocit, připadala si v bezpečí, ačkoliv v bezpečí rozhodně nebyla. Ten první muž ji konečně pustil a ona si mohla pořádně prohlédnout toho, kdo ji tak ochranitelsky držel.

Jako milenec. Ona však už věděla, o koho jde. Poznala ho a věděla, že není ani ochránce, ani něžný milenec.

„Zmýlil jste se,“ z jeho hlasu s ruským přízvukem čišel chlad.

Tušila, že ji poznal, když se na ni znovu podíval. Viděla mu to na očích a v tu chvíli ji zamrazilo. Vždyť ho studovala, přednášela o jeho filmech a soubojích ve třídě. Vedla diskuse o tom, co mohl představovat, jak v tisku, tak před kamerou. Ale ještě nikdy se s ním nesetkala, nikdy se ho nedotkla

Byl to Ivan Korovin. Ten Ivan Korovin. Dříve neporazitelný šampion nejrůznějších bojových umění a nyní hvězda hollywoodských akčních filmů. Proslavil se tím, že zůstal sám sebou: neomluvitelně agresivním brutálním rváčem, kterého mnozí zbožňovali a obdivovali. Zosobňoval vše, co Miranda z duše nesnášela.

Byl vysoký, temný a až příliš pohledný. Vybudovala si kariéru na tom, že bojovala přesně proti tomu, co představoval.

Ten vztekloun pak vyštěkl cosi, čemuž porozuměla i bez znalosti ruštiny, byla to jasná urážka. Ten tón už slyšela, ale stejně měla pocit, jako by ji někdo uhodil do břicha.

Miranda si zřetelně uvědomovala každý centimetr mohutného těla slavného Ivana Korovina, jelikož ji stále silně tiskl ke svému luxusnímu obleku. Jeho tělo bylo tvrdé, sálalo z něho horko a vypadalo tak, že ho na fotkách rozhodně nemuseli vylepšovat. Když Ivan slyšel tu urážku, citelně ztuhl.

„Dejte si pozor, neurážejte, co patří mně,“ varoval potichu, jeho hluboký hlas zněl ještě lépe než ve filmech. Ten hlas se přes ni přelil jako rázová vlna a po těle jí naskočila husí kůže. To ji zmátlo, protože náhle byla vylekaná naprosto odlišným způsobem než před chvílí.

Díky tomu si málem nevšimla toho nesmyslu, co vypustil z úst.

To, co mu patří?

„Rozhodně vám nechci lézt do zelí,“ řekl ten druhý muž, ale prasečí očka nespouštěl z Mirandy, což ji znejistilo natolik, že sebou začala v Ivanově rádoby objetí šít. Zatím se nijak nesnažila se mu vyvléct, a tak si v tu chvíli začala nadávat do zbabělců.

„Ničemu neposlouží, pokud si vás znepřátelím.“

Ivanův úsměv v tu chvíli připomínal jednu z těch zbraní, o kterých tvrdili, že je ani nepotřebuje, jelikož zabíjí holýma rukama. „Tak si dejte pozor, abyste na ni už ani nesáhnul, Gubereve.“

Miranda cítila , když promluvil, silné svaly se mu chvěly a v hrudníku mu vibroval hluboký hlas, vrnící jako luxusní motor. Vyvolával v ní reakce, o nichž nevěděla, že je jich vůbec

Co se to s ní dělo? Dávala přednost mozku před svaly. Bylo tomu tak proto, že otec vždy spoléhal na fyzickou sílu a velikost. Jejich dům v Greenwichi, v Connecticutu, vypadal možná spořádaně a nebudil podezření, její dětství v něm však bylo hrozné. A hlavně, tohle byl Ivan Korovin

Miranda se od té doby, co publikovala disertační práci, pravidelně objevovala ve zprávách a talkshow. Tam byla přijata překvapivě vřele. V Oslavě lidí jeskynních se zabývala rozšiřujícím se obdivem k obzvláště surovým profesionálním sportovcům.

Považovala sama sebe za osamělý hlas rozumu v tragicky násilnickém světě zbožňujícím brutální surovce, přesně takové jako slavný a mlčenlivý Ivan Korovin, ať už v dobách, kdy bojoval v ringu, nebo v těch neuvěřitelně násilných akčních filmech o Jonasi Darkovi.

Zatlačila na jeho absurdně vypracovaný hrudník a snažila se ignorovat příjemný pocit, když se dotkla těch hladkých svalů. Prakticky přeslechla, jak se ten druhý muž omlouvá, jelikož byla plně zaneprázdněna pohledem do očí temných jako noc. Srdce se jí náhle divoce rozbušilo a málem se jí podlomila kolena.

Kamera ho nijak nezkreslovala. Na obrazovce vždy vypadal jako pořádný drsňák, stroj na zabíjení. Vystupoval většinou polonahý a potetovaný, ideál čiré maskulinity, schopný se probít přes své protivníky jako palcát zralým melounem. Takové scény se ostatně v jeho filmech často objevovaly.

Naprostý neandrtálec , pomyslela si pokaždé Miranda. Také ho tak mnohokrát na veřejnosti

Popravdě tak působil, vysoký a s pořádně vypracovaným svalstvem, ale takhle zblízka Miranda s překvapením zjistila, že je svým způsobem velice pohledný… tedy na chladnokrevného zabijáka. Léta profesionálních zápasů se na jeho vzhledu podepsala. Nos měl očividně několikrát zlomený, což ovšem nijak neubíralo jeho plným rtům na přitažlivosti. Vybledlá jizva na čele pouze podtrhávala skvělý tvar lícních kostí. Perfektně padnoucí drahý a elegantní oblek dával okolí najevo pouze lehký náznak hrozby místo výhružné agresivity, kterou mu vždy přičítala. Takto jemný náznak by od něho nikdy nečekala a velmi ji také překvapil záblesk inteligence v jeho očích.

Připadala si jako při pádu do propasti. Zapomněla na toho naštvaného muže, který to celé začal. Oprostila se od nepříjemných vzpomínek, jež to v ní vyvolalo. Zapomněla zcela na vše, i na sebe samu. Nezáleželo na ničem jiném než na tom, jak se na ni Ivan Korovin díval.

Jenže Miranda se přece nikdy nepřestávala kontrolovat. Vždy se ovládala. Vždy. Zděsila se, když si to musela připomenout.

„To, co vám patří ?“ obořila se na něho a snažila se zachovat klid. „Vyjádřil jste se o mně jako o svém majetku? Copak jsem nějaká koza?“

Rozhodně nečekala, že se usměje. A zcela určitě nečekala, že bude mít pocit, jako by se jí dotýkal. A už vůbec nečekala, že ucítí, jak na to její tělo reaguje a zrazuje ji.

Tehdy ji napadlo, že jde o mnohem nebezpečnějšího muže, než předpokládala, a to se o něm minulý týden v televizi vyjádřila jako o bubákovi.

„Já jsem velmi majetnický muž,“ odpověděl. Jeho přízvuk zazněl jako pohlazení. Ještě jednou pohrdavě pohlédl na druhého muže, z něhož byl cítit hněv a levná kolínská, a pak se znovu zamyšleně zahleděl na Mirandu. Ona jeho pohled vnímala úplně celým tělem.

„Je to moje veliká vada.“

Až ji zahanbilo, jak snadno si ji přitáhl k sobě a stiskl ji, jako by byla jen loutka bez vlastní vůle. Děsivé ovšem bylo, že se tak skutečně cítila. Pak prostě sklonil hlavu a přivlastnil si její ústa.

Neměla na myšlení čas. Ten polibek byl až překvapivě smyslný a ji z něj polilo horko.

Prostě si ji vzal, jako by mu patřila. Jako by si o to řekla, dokonce snad žadonila. Pocítila na tváři drsnou ruku, která jí zkušeným tlakem pootočila hlavu blíž k ústům. Miranda nad situací zcela ztratila vládu. Nesnažila se bojovat, ani nehlesla. Nechtěla . Prostě jen nechala toho muže, který ji pravděpodobně nesnášel tak jako ona jeho, aby ji líbal, jako by už byli na cestě do

Když toho konečně nechal, oči mu planuly stejným žárem, který cítila ve svých útrobách. V uších jí zvonilo a vůbec necítila ruce. Jen tak ji napadlo, že má možná infarkt. A o chvíli později si uvědomila, že by radši měla ten infarkt, alespoň by se vyhnula následkům toho, co se právě dělo.

Toho, čeho se dopustil a ona to připustila. A ani slůvkem neprotestovala.

Z úst mu vyšlo tiché slovíčko, o kterém si byla jistá, že jde o kletbu, ale přesto je pocítila jako horký plamen. „ Milaja .“

Šlo spíše o to, jak to řekl, nebo snad jak se při tom tvářil. Prostě cosi v ní na to instinktivně odpovědělo, cosi temného a složitého, s čím neměla žádné zkušenosti, a proto se cítila odhalená a zranitelná. Navíc měla pocit, že on to věděl.

Chvíli panikařila a napadlo ji, že možná skutečně vzplála plamenem. Všude okolo nich blýskala jasná světla a Miranda si uvědomila, že se to dělo po celou dobu, kdy se tak vášnivě líbali.

Musela se několikrát roztřeseně nadechnout, než si uvědomila, že to neměl na svědomí polibek, ačkoliv jeho následky stále pociťovala, ani vyzývavý pohled, který na ni upřel. Nevinně v tom byly i silné ruce, které ji stále svíraly. Nebyl to dokonce ani záblesk strachu a zranitelnosti, i když se bála, že jej zaznamenal.

Byly to fotoaparáty. Paparazziové následovali Ivana Korovina na každém kroku a fotili naprosto všechno, na co narazili, jen aby to pak každý viděl v plné kráse na obálkách bulvárních časopisů. Nu, dnes se jim dostalo pořádného sousta.

Ten vzteklý muž už beze stopy zmizel. Zůstali tam pouze Ivan Korovin a závrať po tom neuvěřitelném polibku. Miranda musela čelit nepříjemnému faktu, že byla zachycena v náručí svého ideového oponenta, který ji jednou v jedné slavné večerní talkshow přezíravě nazval pouhou ňafající fenkou , za což sklidil neutuchající potlesk. A líbali se. Na

Co hůř, bylo to na významném mezinárodním summitu plném akademiků, delegátů a činitelů z alespoň patnácti zemí světa, přičemž všichni se stavěli proti tomu, co Ivan Korovin symbolizoval.

Miranda si byla nucena připustit, že celá událost byla nejspíš pečlivě zdokumentována. K této myšlence ji přivedl shluk fotografů tvářících se jako u vytržení. Což pravděpodobně znamenalo, že celá její kariéra šla právě k zemi po knockoutu, jimiž byl Ivan proslulý, a ona sama se ocitla v koncích.

Pokud by pohledy mohly zabít , pomyslel si tak by mě ta zrzavá profesorka na místě vykuchala přímo před kamerami.

Po tom polibku sebou hodil, stále nemohl uvěřit, že něco takového udělal. Poslal ochranku, ať mu pročistí cestu k hotelu. Uvnitř ji zavedl do místnosti oddělené od hlavních prostor zástěnou z rostlin.

Zatím se na něho ani jednou nepodívala, pravděpodobně musela svádět lítý vnitřní boj. Ta namyšlená harpyje, brojící proti všemu, čeho se pokoušel dosáhnout, se pokoušela smířit s naprosto nestravitelnou myšlenkou, totiž že mu byla zavázána. Kdyby byl lepším člověkem, asi by nad tím necítil takovou spokojenost, ale on se nikdy nesnažil přetvařovat. Proč taky?

Když však na něho pohlédla, a ten záblesk nefritu ho fascinoval daleko více, než by bylo záhodno, pochopil, že mu rozhodně nechtěla děkovat.

Byla pořádně namíchnutá. Na něho.

To ho nepřekvapovalo. Sám měl povahu rváče. Takže, když viděl v někom náznak bojovnosti, chtěl si ho pořádně prohlédnout a vyzvat. Přemoci a ovládnout.

Ji.

Koneckonců , pomyslel si ona si to zasloužila . Už dva roky mu usilovně zatápěla. Byla snad na světě ještě nějaká urážka, kterou ho nepočastovala? Nějaká lež, kterou by mohla využít ve svůj prospěch bez ohledu na to, jak mu to mohlo uškodit? Ještě teď slyšel ozvěnu jejího hlasu, jak se ho snaží co nejvíce očernit, přesvědčit veřejnost, aby se od něho odvrátila, protože on je přesně tím typem monstra, proti kterým ve skutečnosti celý život

Oh, ano, zasloužila si to!

„Co to mělo být?“ z jejího hlasu šel mráz, jako by on byl nějakým jejím studentíkem a ona si neuvědomovala to nebezpečí.

„Polekal jsem vás?“ zeptal se a tvářil se přitom, že se může ukousat nudou. To ji dopálilo. „Přišlo mi vhodné jednat rychle.“

Vymrštila se ze své židle. Při tom si povšiml, že není jednou z těch příšerně nudných Američanek, co se bojí podpatků. Měla na sobě lodičky s deseticentimetrovými podpatky, pěkně tenkými a ostrými. A vypadalo to, že se v nich cítí dobře. Stála si tam pěkně odhodlaně. Tušil, že mu tím chce říct, že nehodlá vycouvat.

Teď už na to stejně bylo pozdě. Věděl, že ctnostná paní profesorka chutná jako oheň.

„Vy jste mě popadl,“ procedila mezi zuby a snažila se ovládnout rostoucí vztek. Připomínala mu smrtonosnou zimu, která ale nakonec vždy přejde v životodárné jaro. „Cloumal jste se mnou. Vy…“

Obličej jí zrudl, což Ivana nevysvětlitelně fascinovalo. Polibky mohou lhát, to si uvědomoval. Ale takovéhle zčervenání a blýskání v očích, to ne. Nemohl se od ní odtrhnout.

„Políbil jsem vás,“ napověděl jí. Žádný protivník by ho neměl takhle fascinovat . A rozhodně ne tenhle protivník. Křivdila a škodila mu celé roky. Její narážky, vždy perfektně načasované, z něho dělaly jakéhosi vyšinutého padoucha z komiksu. O takovou reputaci rozhodně nestál, jelikož chtěl své slávy využít pro novou charitu. Rozhodně by se s ní teď neměl

„Ano,“ připustil. „To všechno jsem udělal.“

„Jak se opovažujete?“

„Já si troufnu na hodně věcí.“ Pokrčil širokými rameny. „Pokud vím, tak jste o tom mluvila až do aleluja na kabelové televizi.“

Zatímco se na něho mračila, on ji studoval. Při pohledu na jemné rysy jejího obličeje mu krev zpívala. Na ženu byla vysoká a štíhlá, nikoliv však jako anorektické modelky. Rozhodně to nebyla taková křehotinka, za jakou ji předtím považoval. Měla dlouhé, tmavě rudé vlasy, které v kombinaci s jejíma očima vypadaly neobyčejně. V tmavém kalhotovém kostýmu působila profesionálně, ale přitom žensky.

Už dlouho po žádné ženě tak netoužil.

Musel si přiznat, že ten pocit nesnáší.

„Dimitrij Guberev je neobyčejně nepříjemný muž, myslí si, že peníze jej činí silným,“ vypravil ze sebe Ivan otráveně. „Začal jako zápasník, ale vedl si uboze a rychle skončil. Teď dělá promotéra. Přesvědčil jsem ho, aby vás nechal na pokoji, tím jediným způsobem, který byl primitiv jako on schopen pochopit. Pokud se kvůli tomu chcete urazit, nemohu vám v tom bránit.“

„To jste mu musel říkat, že vám patřím ?“ To, jak ledovým hlasem zdůraznila své poslední slovo, se ho dotklo. Chtěl ji zahřát. Však věděl jak na to, nebo ne? Věděl, jak ji má správně políbit.

„Jak krásně středověké. Mám být vaše co , mohu-li se zeptat?“

„Pravděpodobně si myslí, že jste moje milenka.“ Hlas měl jako hedvábí, převaloval slova na jazyce, jako by zkoušel, jak chutnají. Ale uvědomoval si, že jen škodí sám sobě. Tahle žena představovala čistý jed. Ale přesto ji musel dráždit. „A určitě ne moje koza.“

„Nikdo se vás neprosil, abyste přijel na bílém koni a zachránil mě,“ odsekla. V očích jí plál pochmurný plamen, který se Ivanovi vpaloval do hlavy. Hlas se jí ani nezachvěl.

Zněla jako tmavá perla, taková, jaké nosila našité okolo výstřihu. Rozhodně byla mimo dosah chudého kluka, který vyrůstal na ulicích Nižního Novgorodu, když se to tam ještě jmenoval Gorkij, rusky hořký , což přesně odpovídalo jeho vzpomínkám na [1] Možná proto se mu tak snadno dostala pod kůži. Už dlouho ho nikdo jen tak prostě neodsoudil, tak jako tato žena. To se mu nezamlouvalo.

Nebo se mu spíš nezamlouvala ona.

„Nepotřebovala jsem vaši pomoc,“ pokračovala uraženě, jako by chtěla popřít ten pohled v jejích očích, než se do toho vložil. Byl to velmi povědomý záblesk naprosté bezmoci.

On za ni ale přece nebyl odpovědný. Sama se prohlásila za jeho nepřítele, což by si měl pamatovat především.

„Možná ne,“ pokrčil znovu rameny a snažil se předstírat, že mu na tom vůbec nezáleží. „Ale já znám Gubereva. Je to hnusák, rozhodně by vám ublížil, kdybych se do toho nevložil.“ Zvedl obočí v tiché výzvě. „Co vaše ruka, tam kde vás chytil? Bolí to?“

Na chvíli se tvářila zmateně, asi si ještě ani neuvědomila, co všechno ji bolí. Přejela si dlaněmi po pažích. To pomyšlení, že ji Guberev nějak poznamenal, Ivanovi nedělalo dobře. Ani trochu.

„Jsem v pořádku,“ řekla. Přešlápla a spustila ruce. Ivan byl však příliš zkušený ve čtení řeči těla, vycítil, že určitě nebyla v klidu. To by ho ale nemělo těšit.

„Ačkoliv jsem ráda, že jste mi pomohl, pokud jste něco takového zamýšlel, musíte pochopit, že rozhodně neschvaluji metody, jichž jste použil.“

„Možná jsem to trochu přehnal,“ připustil. Rozhodně to přehnal. Proč ji vůbec políbil? Guberev byl násilník a zbabělec, to Ivan dobře věděl, jelikož se s tím slizkým parazitem potýkal už celé roky. V přítomnosti někoho silnějšího si Guberev nevyskakoval ani zdaleka tolik, jako když měl proti sobě někoho slabšího. Ivanova přítomnost měla stačit. Proč to sám vyhrotil?

„Ale zabralo to.“

„Zabralo na koho?“ zeptala se, v hlase jí byl konečně znát neklid. „Pravděpodobně jste mi naprosto zničil kariéru. Předpokládám, že o to vám šlo. Jak jinak podlomit mé argumenty, než udělat ze mne další zářez na vaší pelesti, které sbíráte jak na běžícím pásu, že?“

On přece nepotřeboval bojovat takovýmto podlým způsobem. Byl Ivan Korovin, šampion a hvězda stříbrného plátna. Ani jednoho nedosáhl náhodou, ačkoliv ona o něm tvrdila opak. Strávil mnoho hodin úmorným tréninkem v boji, anglicky se naučil mluvit bez přízvuku tři roky po odjezdu z Ruska. On neměl zapotřebí někoho podlamovat . Radši přecházel rovnou na věc. Tím se přece

„A jste jen další zářez na pelesti?“ zeptal se jí ponuře. „Jsem si jistý, že bych si něco takového pamatoval.“

„Něco si ujasněme,“ podle způsobu mluvy se již opět zcela ovládala. Chtěl ji znovu rozhodit. „Studovala jsem vás. Celý život jste porážel protivníky jednoho za druhým, aniž byste jedinkrát prohrál.“

Říkal si, že barva jejích tváří nyní musí souviset s podobnými fantaziemi, jaké teď přelétávají před očima jemu a nikoliv s tím, že ho studuje, jako by byl exemplářem v zoo. Ta její upovídaná pusa, ten oheň, její elegantní paže. Jak mu mohla připadat tak přitažlivá, když ho chtěla zničit? Celou dobu se o to snažila. Ale rozumem se teď rozhodně neřídil. Místo toho se chtěl dotýkat temných plamenů jejích vlasů a užívat si jejích orgasmů.

Ivan byl zoufalý.

„Často vám říkají Nezastavitelná síla,“ pokračovala odměřeně a vypadala, že se chystá k boji. „Od toho moc nechybí k závěru, že jste prostě našel způsob, jak mě zničit, a využil jste toho.“

„Myslím si, že vaše práce je zajímavá, doktorko Sweetová,“ řekl a bylo mu z toho zle. „Ačkoliv nemohu souhlasit ani s jedním vaším závěrem. K tomu nepotřebuji vymýšlet nějaké divoké způsoby, jak se vás zbavit. Prostě jsem vám chtěl pomoct. Udělal bych to pro kohokoliv v té situaci. Je mi líto, pokud vás to uráží.“

Chvíli si ho zamračeně prohlížela. Měl takový pocit, že z něho moc nadšená nebyla, což mu připomnělo jeho nešťastné dětství a honbu za slávou. Musel se nadechnout, aby se ovládl. Měla štěstí, že tohle dokonale zvládal.

„Život není akční film, pane Korovine,“ tvářila se při tom profesionálně jako soudce při vynášení rozsudku, jako by nestála hned vedle něho. „Nemůžete prostě vtrhnout na scénu, jen tak políbit ženu a očekávat ovace. Takhle se spíš dočkáte žaloby za sexuální obtěžování.“

„No jistě,“ odpověděl tak znuděně, až jí v očích vztekem zajiskřilo. „Děkuji za připomenutí. Zapomněl jsem, že se nacházíme v nejsvárlivější zemi na světě. Až vás příště potkám a uvidím, jak se na vás řítí náklaďák nebo nějaký hulvát, nechám vás na pospas osudu.“

„Pochybuji, že bychom se ještě někdy setkali,“ odvětila pohrdavě, což jen znásobilo jeho touhu. Vryl si do paměti, jaké to bylo ji držet v náručí. Věděl jaká je doopravdy, za těmi brýlemi a přetvářkou profesorky. „Za což jsem neskonale vděčná. Teď, pokud mne omluvíte, musím se jít pokusit zachránit svoji kariéru, jelikož celý širý svět viděl, jak mě osahával nějaký hollywoodský nadsamec…“

„Buďte k sobě upřímná,“ přerušil ji. „Pokud si troufnete.“ Podíval se jí do očí a najednou se už nebavil, ani nebyl fascinován. Jako by se v něm probudila dávno zasutá část, když si uvědomil, jak zděšeně a znechuceně se tvářila, když se jí dotkl. Jako by byl jedním z těch monster, proti kterým celý život bojoval. Jako by nic jiného nebylo důležité. Věděl ale, že ona v sobě skrývá oheň.

„Vy jste si ten polibek užívala, milaja moja ,“ řekl potichu a cítil uspokojení, když jí do tváří vystoupala červeň. To jen potvrdilo, že měl pravdu, mohl to proti ní využít tak, jak po tom toužil. No a to byl ten problém.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sladký souboj.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.