Annie Westová

Králova dohazovačka

Překlad

Zuzana Rattusová

Milá čtenářko,

víte, že únor byl původně poslední měsíc roku? Staří Římané uznávali jen deset měsíců (proto také prosinec nese název december, „desátý měsíc“)a zimu považovali za období, které si vlastní měsíc vůbec nezaslouží. Pak ji vzali na milost a přidali za prosinec ještě měsíce dva – leden a únor. No a pak celý rok převrátili naruby a z února se stal druhý měsíc.

Únor jinak nese v latině své jméno podle rituální očisty – februy –, kterou končil rok.

A když už jsem se tak zamyslel nad názvem nejkratšího měsíce v roce, pokračujme. Staroanglicky se mu říkalo „solmonath“, měsíc bláta, nebo „kalemonath“, měsíc zelí. Finsky je to „helmikuu“, měsíc, kdy voda opět zmrzne a kapky vypadají jako perly. Polsky je to „luty“, tedy něco jako krutý (znáte české slovo lítý? to je příbuzné). No a český únor je měsíc, kdy se trhá led a noří se do vody…

Vlastně ve všech jazycích se zdůrazňuje zima, led, nevlídnost… prostě měsíc celkem na nic. No já bych pro Vás jeden tip, co s ním udělat, měl. Co takhle se zachumlat do teplého šátku, nalít si sklenici vínaa přečíst si pěknou knížku? Třeba jednu z těch, které Vám přináším v edicích Sladký život a Sladký život Duo. Něco o lásce…

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Desert King Meets His Match

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2022

Překlad:

Zuzana Rattusová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2022 by Annie West

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2024

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-8342-117-9 (EPUB)

ISBN: 978-83-8342-118-6 (MOBI)

ISBN: 978-83-8342-119-3 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PROLOG

„Hru na dudy v domě by měli prohlásit za nezákonnou.“

Žena na terase se při jeho slovech otočila a tmavé vlny vlasů jí zavířily okolo ramen.

Setkali se pohledem a Salimův pulz zabušil. Znovu ucítil jiskru vzrušení.

Zatím ji viděl jen zdálky. Přesto ho lákala.

Zkřivila rty do úšklebku, které se mu zamlouval mnohem víc než zářící úsměvy celebrit, které byly uvnitř.

„Copak, nelíbilo?“

Salim se přesunul k okraji trávníku, kde stála ve svitu pochodní. Za ní se v impozantním skotském letním večeru rozkládalo stříbrné jezero a dál temné hory.

Na rozdíl od ostatních žen neměla večerní róbu, ale na míru šitý smoking, obepínající křivky a dlouhé nohy. Svůdně dlouhé nohy. V prosté černi vynikala. A nejen díky stříbrné halence, nápadné mezi saténovými klopami.

„Neřekl bych,“ zamumlal. „Za správných okolností mohou být dudy ale určitě úžasné.“

Fascinovalo ho zjištění, že je vzrušený. Fyzická odezva jeho těla na její blízkost.

Zaujalo ho to. Tahle žena nebyla vyloženě krásná, přesto… přitažlivá.

Co víc, kvůli něčemu v ní šeptalo jeho vnitřní já slovo nápadně podobné moje.

Salim byl moderní muž, zaobírající se fakty a čísly. Přesto choval vůči instinktům zdravý respekt. V minulosti ho více než jednou zachránily.

Její úsměv se roztáhl a Salim to vnímal jako zvolna se rozpínající úsvit, zahřívající zemi po mrazivé pouštní noci.

„Třeba můžete dudáka požádat o budíček při rozbřesku. Pochybuju ovšem, že pak budete u ostatních hradních hostů příliš oblíbený.“

Z jejího chraplavého smíchu mu po páteři sklouzla vlnu vzrušení rovnou do slabin.

Salim svraštil obočí. Připustit tělesnou reakci na přitažlivou ženu byla jedna věc. Jiná vnímat vzrušení jako nezkroceného koně, ženoucího se tryskem.

Možná to nebyl zas tak dobrý nápad.

Když si to pomyslel, otočila se napůl pryč, jako by ve slábnoucím světle obdivovala údolí. Poskytla mu záminku hovor ukončit a vrátit se na večírek. Jako by ji nezaujal, navzdory pohledům, které k němu vysílala.

Náhle se ale ústup už nejevil jako možnost. Protože co jiného by to bylo, než kapitulace?

Jako nahrávku Salim zaslechl, že se za ním otevírají francouzské dveře a rozvážně vchází číšník.

„Madam? Pane?“ podal jim na stříbrném podnosu dvě sklenky šampaňského.

Salim zdvihl sklenice a kývnutím poděkoval. Když číšník odešel, nabídl jednu své společnici.

Znovu se k němu otočila.

Teď byl dost blízko, aby viděl, že má jasné tmavošedé oči. Jako cínové jezero za ní nebo stříbřitý oblouk jeho obřadní šavle.

„Vaše objednávka?“

I její slova byla ostrá jako čepel. Přesto jí Salim v očích nečetl zlost, ale stín něčeho nečekaného u tak elegantní a sebejisté ženy. Nervozitu.

Je také opatrná kvůli té přitažlivosti?

„Ano. Viděl jsem vás odcházet a pomyšlení na klidný rozhovor se mi zdálo rozhodně přitažlivější než nával uvnitř,“ odmlčel se. „Ale pokud dáváte radši přednost samotě…“

„Ne!“

Rychlé popření ho uklidnilo. Stejně jako sebevědomé stočení pružných rtů, jako by nedokázala předstírat.

„Díky. Sklenička by byla příjemná.“

Rosanna si na náhodné románky nepotrpěla.

Nelíbala cizí lidi.

Tak jak mohla být najednou jako přilepená k pohlednému neznámému s bušícím srdcem v hrudi, a pokoušet se být ještě blíž k tomu úžasnému mužnému horku?

Necítila se dostatečně blízko ani s jednou jeho silnou paží obtočenou okolo pasu a druhou, podpírající zezadu její hlavu, když se jí nořil hluboko do úst.

I s propletenými jazyky, těžkým dechem a horkem, spalujícím všechna místa, kde se dotkli, chtěla víc. Mnohem víc.

Rosanna mu sevřela chtivýma rukama ramena. Vyklenula se a přitiskla ňadra na jeho pevnou hruď. Zaslechla z jeho hrdla tichý zvuk jako souhlasné zamručení, sjelo po ní vzrušení.

Takhle ji ještě za šestadvacet let nikdo nelíbal. Ani nezažila takovou odezvu. Tak zoufalý hlad byl nový a osvěžující.

Letmo pomyslela na Phila. Ale mozek vzpomínku rychle vytěsnil.

Místo toho přišly záblesky ze dneška.

Smysl pro humor tohoto muže. Škádlivý temný lesk v jeho očích, když mluvili o všem a o ničem, zatímco se uvnitř ostatní hosté bavili. Zvuk jeho souhlásek se mísil se zpěvavým podtónem, což jeho hlas proměnilo v pokušení.

Jak jí naslouchal, a jeho oči ji ponoukaly prožívat okamžik.

Kdy ji muž sváděl smyslem pro humor a pochopením?

Duchaplností, šarmem a čímsi temným, co ji přinutilo podlehnout.

Ten první dotek, ruka v ruce, vyslal elektrický oblouk do jejích ňader a níž, k místu mezi jejíma nohama, které tepalo bezostyšným hladem.

Měla se stáhnout zpět, vylekaná náhlým požárem uvnitř sebe. Viděla ovšem, jak je zamračený, jako by tenhle mocný nápor touhy nečekal ani on.

Ruka jí nějak vyjela k jeho hrudi a on ji odtud zdvihl k ústům.

Povolila jí kolena při pohledu a z vjemu jeho rtů na kůži a on ji přitáhl blíž.

Rosanna naklonila hlavu, než jí vjel rukou do vlasů, okolo ramene a pod klopu saka. Dlouhými prsty přejel třpytivou látku její halenky, tak neskutečně pomalu, že nemohla říct, jestli jí nechává čas k námitkám, nebo ji chce mučit touhou.

Nakonec v zoufalství překryla jeho ruku svou a stáhla ji dolů na ňadro.

Za zavřenými víčky jí zavířilo světlo, když ji sevřel dlaní. Přejel palcem naběhlou bradavku a ona se zachvěla a stiskla ho. Pak ji jemně mačkal a všechno uvnitř roztálo, když z doteku vystřelily šipky ohně.

Její zoufalý dech chutnal jím, šampaňským, exotickým kořením a smyslností.

Rosanna děkovala horlivé pokojské, která jí nabídla vyprání halenky a nečekaně jí sebrala i podprsenku, zatímco se sprchovala. Dotek jeho pevné, jemné a dovedné ruky, hnětoucí ňadro bez prádla přes tenkou vrstvu látky, byl božský.

Přitáhl ji blíž. Cítila jeho pevnou vysokou postavu a tuhé vzrušené mužství, které se jí nyní tisklo na břicho.

Proudilo v ní teplo a pokožka ji brněla. Chtěla ho cítit přímo na kůži. Malá část jejího mozku zaznamenala překvapení, ale jí to bylo jedno.

Rosannina ruka zamířila k jemnému hedvábí jeho slavnostního motýlka a…

„Pardon, pane.“

Ztuhli. Cítila, jak se prsty jejího společníka reflexivně sevřely, a i to bylo příjemné. Tak skvělé, že se jí žádostivě stáhly vnitřní svaly.

Jeden, dva údery srdce se nepohnuli. Potom zdvihl hlavu. Chvilku cítila jeho dech na tváři jako laskání. Blýskl na ni dolů tmavýma očima s příslibem, který v ní oslabil cosi základního.

Jak lačně toužila Rosanna ten příslib přijmout.

Potom se narovnal a přitiskl ji k rameni, jako by ji chtěl chránit před pohledem muže za nimi.

„Ano? Copak?“

„Omlouvám se, ale máte hovor. Je to důležité, jinak bych…“

Její společník dlouze vydechl, takže na ni přitlačil mocný hrudník.

„To je v pořádku, Taqi. Rozumím,“ vydechl znovu pomalu. „Za chvilku přijdu.“

Rosanna neslyšela kroky odcházejícího muže, protože jí v uších hučel tep. Musel ale odejít, protože kolem ní náhle zavanul chladný vzduch.

Ruka společníka klesla z jejího ňadra a ona musela zadusit vzdech protestu, když ustoupil. Držel ji za vrchní část paže, jako by si uvědomoval, jak musí být ochablá.

„Omlouvám se,“ zamumlal a tentokrát byl nepopsatelný přízvuk mnohem silnější.

Rosanna pohlédla do ebenových očí a mlčky přikývla. Omlouvá se za přerušení, nebo že se nechal unést na veřejném místě? Měli štěstí, že přišel někdo známý a zjevně diskrétní.

Přesto, jak tam tak stála a pokoušela se chytit dech, necítila lítost, leda kvůli vyrušení. Spadla po hlavě do tsunami touhy a byla to ta nejúžasnější událost v životě.

To vypovídalo o jejím dosavadním žití opravdu hodně!

Sledovala, jak mu divoce poskočil ohryzek v hrdle a cítila nával úlevy, když spatřila důkaz, že také bojuje s návratem do reality.

„Musím jít. Musí to být důležité, když mne Taqi hledal.“

„Chápu,“ přikývla.

Přesto se nehýbal. Jen stál a shlížel na ni tmavýma nečitelnýma očima, než pokývl hlavou.

„Děkuji.“

O vteřinu později stála sama, zatímco on kráčel s lehkou grácií zpět na večírek.

Rosanna sledovala, jak odchází, ruku na hrdle, jako by držela uvnitř rychle bušící srdce, které tam vystoupalo.

Přesunula se do tmavého kouta na konci terasy a čekala, dokud se jí dech nevrátil k normálu a nepřestaly vybuchovat ohňostroje, které vyvolal v jejím těle.

Rosanna nemohla úplně uvěřit tomu, co se stalo. Nikdy necítila vůči nějakému muži tak niternou odezvu, ani k Philovi, kterého si kdysi chtěla vzít! Nezažila tak vznětlivou vášeň. Takové zjištění by ji mělo šokovat.

Přesto cítila pouze jakousi nevyhnutelnost. Jako by bylo přirozené pro ženu, která nemívá románky na jednu noc a naučila se dvakrát rozmýšlet v otázce důvěry mužům, takhle reagovat na někoho neznámého.

A cítila se při jeho odchodu oloupená.

Uhladila si vlasy a narovnala sako. Zapnula knoflíky, které se uvolnily při jejich objetí. Potom se usadila na blízkou kamennou lavici a čekala na jeho návrat. Nepřicházel.

Zanedlouho se dveře otevřely a hosté proudili ven. Všichni stáli půl hodiny na terase a pozorovali působivý ohňostroj na počest pána domu a jeho novomanželky. Dnešní večer byl součástí sledu oslav jejich nedávného sňatku.

Ale pro Rosannu představovala pyrotechnika vyrušení. V křiklavém světle putovala davem a pátrala po jisté tmavé hlavě a širokých ramenech. Brněly ji konečky prstů při vzpomínce na dotek jeho hlavy a jemných krátkých vlasů.

Jenže byl pryč. A ona ani neznala jeho jméno.

PRVNÍ KAPITOLA

„Ale já na to nejsem připravená, Marian!“

„Jistěže ano. Jsi odborník, ne? Tohle je jen další úkol.“

„Jenom další úkol?“ zdvihla Rosanna obočí, když vyhlížela obrovským oknem do tetiny zahrady v Chelsea. „Ani podle tvých meřítek nejde pouze o další práci.“

Na lince se rozhostilo ticho a Rosanna si představila svou drobnou tetu, jak se opírá v nemocniční posteli a rty stahuje do pevné čárky.

„Dobrá. Ani podle mých měřítek to není běžné.“

Tohle něco vypovídalo, protože Marian Bestová věrná svému jménu[1] proslula jako nejlepší v oboru. Proto měla tak vysoké odměny a mohla si dovolit dům na předměstí Londýna.

Rosanna vydechla úlevou, když zjistila, že si nedělala starosti jen tak. Byla zvyklá pracovat pod tlakem v napjatých termínech a někdy s nerozumnými požadavky, ale toto mělo k normálu daleko.

„Neumím si představit, že by někdo tuhle smlouvu popsal jako průměrnou. Ne když klient tak přitahuje pozornost…“

„Což nebudeme probírat veřejně,“ pronesla teta rázně, jako by se bála, že ji může slyšet někdo míjející její nemocniční pokoj.

„To je v pořádku, Marian. Můžeš se spolehnout, že budu naprosto diskrétní.“

Přinejmenším tohle slíbit mohla. Naprostá mlčenlivost byla její druhou přirozeností, jelikož předtím pracovala jako „lovec mozků“. Hledala vhodné lidi na pozice, které byly často citlivé nebo ostře sledované a diskrétnost byla zásadní. Lámala si hlavu se zbytkem úkolu.

„Já vím, Rose. A nemohu vyjádřit vděk, že tě mám na palubě.“

Rosanna slyšela, jak tetin hlas zjihl a uvědomila si, že jej před tím zdvihla znepokojením. Nejspíš měla stejné obavy, jak neteř zvládne výjimečný úkol coby nováček v oboru.

Práce Marian byla skutečně výjimečná a mimořádná. Takt a diskrétnost žádala od své sekretářky. A nyní i o Rosanny, která se stále zaučovala.

Rosanna se zachvěla a sevřela telefon. Kdyby selhala, neohrozí jen svou pověst a kariéru, ale i tetinu práci.

Pokud jejich vlivný klient nebude spokojený, mohou nepříznivá hodnocení před jinými zákazníky napáchat nedozírné škody.

„Udělám, co budeš chtít, ale budu potřebovat vedení.“

Slyšela na druhém konci linky úlevný vzdech?

Rosanna si přála sedět u tety, čekající na operaci, jenže Marian trvala na tom, že nelze plýtvat časem. Odmítla návštěvu a odvelela ji rovnou do své domácí kanceláře.

„Jistě. Budu na telefonu,“ odmlčela se. „Vzpomeň si na všechno, co jsem tě učila. A že bych nenabídla, aby ses ke mně přidala, kdybych ti nevěřila.“

Než stačila Rosanna poděkovat za vyslovení důvěry, Marian pokračovala.

„Tentokrát může být hodně v sázce, protože jde o vážně ostře sledovanou osobu. Ale zásady zůstávají stejné. A teď pozor. Chci, aby sis do notebooku stáhla tyhle složky…“

Během dvaceti minut seznam pokynů narostl, ale to bylo v pořádku. Dokud Marian nezmínila poslední věc.

„Auto tě vyzvedne dnes dopoledne v deset před mými dveřmi.“

„V deset?“ vylekala se Rosanna, když počítala, jak musí pelášit do svého malinkého bytu, aby si zabalila.

„Přesně. Takže žádné loudání. A hodně štěstí.“

Spoustu štěstí bude opravdu potřebovat. Poprvé převezme vedoucí úlohu v tetině úžasně úspěšné práci dohazovačky.

Jako by to nebylo už tak dost obtížné, měla v prvním samostatném úkolu nalézt dokonalou nevěstu vládnoucímu šejkovi! Tohle mělo hodně daleko k práci v korporátu v Sydney. Nebo pomoci Marian při jejím diskrétním pátrání.

Po Philově falši se Rosanně rozpadl svět. Nabídka Marian na práci v Británii představovala záchranné lano, které popadla oběma rukama, aby unikla před klepy a pohrdavými pohledy doma. I soucit a rozhořčení rodiny vnímala jako břemeno.

V tetině firmě ovšem pracovala jen šest měsíců a „lovit mozky“ není to samé jako pomáhat vládci při výběru nevěsty.

Rosanna opustila Austrálii ve špatném rozpoložení, i když to nebyla její vina. Opravdu ji to ale tížilo a nedokázala potlačit pochyby o vlastní osobě. Sužovaly ji od doby, kdy naletěla bývalému příteli.

Měla Phila prokouknout. Tolik k jejím schopnostem posoudit lidi! Neomlouvalo ji doznání, že se soustředila víc na vlastní kariéru než na svatbu. Že možná nebyla tolik zamilovaná, jak si z počátku myslela.

Rosanna se zhluboka nadechla a soustředila se na klady. Odmítala sama sebe takhle podceňovat.

Se svými odbornými schopnostmi a tetinými radami a kontakty mohla zastat pohádkovou kmotřičku pro případnou Popelku. Jen doufala, že královský princ není nějaká ropucha.

A takhle se Rosanna ocitla v podvečer na zadním sedadle limuzíny, valící se po kvalitní silnici, ovíjející hlavní město Dhalkuru.

Slunce se nořilo za vzdálené nachové hory, pozlatilo starodávné město a proměnilo jeho stíny z jantarových na tmavě okrové a fialové. Okouzleně sledovala mohutné městské hradby s cimbuřím a za nimi panoráma špiček, kupolí a věží.

Těšila se, až rodičům o tomhle místě řekne. Stále si o ni po skandálu a stěhování do Británie dělali starosti. Bylo by dobré je rozptýlit něčím tak vzrušujícím.

Polkla, hrdlo suché navzdory nabídnutému ovocnému džusu a vodě. Tohle byl úplně nový svět. Nejen proto, že se ocitla v království, které bylo do dneška pouze exotickým jménem na mapě. I vzduch byl jiný, suchý, teplý a jemně čímsi voněl, takže toužila zvolnit a zaplnit jím plíce.

Od chvíle, kdy Rosannu vyzvedli před tetiným domem, vkročila do světa přepychu a pohodlí, který občas zahlédla díky laskavému přispění tetiných zámožných klientů, ale do něhož nepatřila.

Nikdy nebylo mezinárodní cestování tak snadné. Šejkův personál obstaral dokonce i formality pasové a celní kontroly a Rosanna letěla v pohodlí soukromým luxusním letadlem.

Ne že by se dokázala uvolnit. Trápil ji znepokojivý dojem, že na cosi zapomněla. Bylo ovšem moc pozdě na obavy, zda si na návštěvu královského paláce zabalila vhodné šaty.

Skousla nervózní smích. Naštěstí není tak důležitá, aby tam zůstala. Měla pobývat v nedalekém hotelu, což jí bude naprosto vyhovovat.

Ne, skutečně ji trápily pochyby ohledně přípravy. Necítila se přichystaná, ačkoli četla složky v letadle celé hodiny a v bohatých záznamech Marian pátrala po případné partii pro šejka. Měla by je ještě pár hodin procházet, až se ubytuje. A také podrobněji poznat klienta.

Jeho Výsost šejk Salim z Dhalkuru.

Srdce jí kleslo a pak zase poskočilo a tlouklo rychleji. Usmála se, když pochopila, že je touhle příležitostí navzdory nervozitě nadšená. Znovu nese zodpovědnost za velký projekt, i když mimo předchozí odbornost. Bylo to příjemné.

Měla by se řídit radou Marian a v případě Jeho Výsosti se soustředit spíš na případné nevěsty než na něj. Šejk jí nejspíš informace ohledně konkrétní obliby nebo averze poskytne po příjezdu. Cítila by se ovšem lépe, kdyby o něm věděla víc.

Znala jméno, věk, stav a pozici. Jedenatřicet let, svobodný, ale aktivně hledající partnerku, zbrusu nový panovník.

Četla o jeho programu komunálního rozvoje a modernizace i dohady, že potřebuje být také odhodlaný vizionář, aby v silně tradiční zemi změny prosadil. Ale nic o něm osobně. Žádné přiblížení jeho cobymuže.

Šejk byl v Dhalkuru nejvyšší autoritou. Má v zemi pevně pod kontrolou i tisk?

Zamrazilo ji v zádech. Jednala s mocnými lidmi, ale s nikým, kdo vedl vlastní zemi. Bude očekávat bezvýhradnou a okamžitou poslušnost? Neuspokojila ji ani jeho fotografie z korunovace. Snímek ho zachytil jen jako vzdálenou hrdou postavu před davem jásajících občanů.

Rosanna se natáhla po telefonu, aby pátrala po lepší fotografii, když auto zatočilo ke zdobené bráně.

Zarazil se jí dech. Projeli neskutečně silnými zdmi přes ne jedno, ale hned dvě moderně vybavená stanoviště ostrahy. Pak se dostali do dlouhé táhlé zahrady.

Tyčily se nad nimi palmy a Rosanna za clonou kvetoucích keřů zahlédla třpyt okrasných jezírek. Pak zabočili k nejúžasnějšímu vstupu, jaký kdy viděla.

Široké schodiště z azurově modrých dlaždic stoupalo k působivému oblouku, posetému složitými tvary v odstínech smaragdové a zlaté. O pár metrů dál stál o něco menší oblouk, ještě krásněji zdobený v tyrkysových a stříbrných tónech. Za ním se nacházel třetí menší klenutý průchod, úchvatně dekorovaný kobaltově modrou a zlatou, pojímající dvoje pobité kovové dveře, zářící ve zbytku slunečních paprsků jasným bronzem.

Rosanna vydechla.

„To je úchvatné,“ zašeptala. „Něco takového jsem ještě neviděla.“

Velkolepý vchod byl architektonický div. Oblouk v oblouku v další klenbě vtáhl člověka dovnitř dřív, než vůbec dorazil ke dveřím. A byl jednoduše nádherný.

„Je to jeden z našich pokladů,“ poznamenal řidič s hrdostí. „Říká se, že západní vchod tvořilo třicet umělců třicet let.“

„Je mi ctí ho spatřit,“ zamumlala a sledovala, jak se jedny vysoké dveře otevírají a objevil se muž v dlouhé bílé róbě.

Rosanna si uvědomila, že auto zastavilo. Střetla se ve zpětném zrcátku pohledem s řidičem.

„Nejedeme do mého hotelu?“

Usoudila totiž, že jí zvláštní pozoruhodnost ukazuje cestou.

„Měl jsem vás dopravit do paláce.“

Jistěže jde o palác. Měla si to uvědomit, když míjeli kontrolní stanoviště.

Možná muž, přicházející od velkolepého vchodu, přináší podrobnosti ohledně jejího ubytování.

Dveře u ní se otevřely a řidič ji vybídl, aby vystoupila. Za ním stál starší muž s hrdými rysy a lehkým úsměvem, který se představil jako komorník.

„Vítejte v Dhalkuru, slečno MacIainová. Doufám, že jste měla příjemnou cestu?“

„Ano, velmi vám děkuji.“

Rosanna vykročila a spatřila, že se muž otočil a zamířil zpět k impozantnímu vchodu.

„Výtečně. Můžete mne teď prosím následovat?“

„Ale já…,“ pospíšila si, aby s ním udržela krok. „Myslela jsem, že se nejdříve ubytuji.“

Zarazil se a přejel ji rychle pohledem.

„Také ano. Zůstanete v paláci jako host. Bude to pohodlnější a méně nápadné.“

„Jistě.“

Rosannu potěšilo, že její hlas zní klidně, jako by s návštěvami královských paláců počítala. Nejen se schůzkou, aby mluvila se šejkem nebo nějakým jeho pověřeným zaměstnancem, ale aby v paláci zůstala.

Bude to životní zážitek. A ona nebyla za celý život víc vylekaná.

Sjela vlhkými dlaněmi po lehkých kalhotách. Účastnit se okázalých společenských akcí, pořádaných klienty Marian, byla jedna věc. Když ale prošla pod úchvatnými vstupními oblouky a spatřila, že řemeslné zpracování a materiály jsou ještě cennější, než si představovala, spolu s nadšením se v ní rozhořel plamínek strachu.

Jsou mezi dlaždice vložené opravdové drahokamy? V jakém světě se ocitla?

Zaostala v chůzi a komorník se otočil. Přikývl, když viděl, jak u vchodu zírá.

„Odpusťte,“ pronesl. „Zapomněl jsem, jaký dojem vyvolá brána Její Výsosti při prvním pohledu.“

Rosanna upřeně studovala tisíce nádherných dlaždic. Nalézala obrazy květin a ptáků, hrající duhovými barvami.

„Její Výsosti?“

„Žila před několika stoletími. Říká se, že ji šejk žádal dvakrát o ruku a ona pokaždé odmítla. Souhlasila až potřetí, když jí spolu se svým bohatstvím a postavením nabídl i srdce. Na oslavu nechal postavit tento vchod se třemi oblouky za každou žádost. Poslední a nejkrásnější představuje radost z jejich spojení. Tenhle vstup denně využívali, když společně mířili na vyjížďku,“ odmlčel se a ukázal. „Nechal do vzoru vložit její oblíbené drahokamy, smaragdy a lazurit.“

Ne jeden nebo dva drahokamy, ale učiněné bohatství. Žádný div, že místo tak dobře střeží!

„To je velmi… romantické.“

A poslední, co by čekala v zemi, kde měl podle ní šejk naprostou moc.

„Musela to být pozoruhodná žena, když králi řekla ne.“

Komorník rozhodil ruce a pokrčil ramena.

„Jak říkáte. Ale šejkové z Dhalkuru jsou pověstní silou a odhodláním. Proč by chtěl takový muž chabou manželku?“

Rosanna okamžitě pomyslela na spoustu složek s případnými nevěstami. Jsou některé z nich slabé? Nemyslela si to, ale měla by se raději lépe připravit. Je její klient silný muž, který chce smělou ženu, nebo hledá někoho, kdo se mu podřídí?

Komorník pohlédl na hodinky a pobídl ji.

„Omlouvám se, že na vás naléhám, slečno MacIainová, ale jste očekávána. Nemůžeme nechat Jeho Výsost čekat,“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Králova dohazovačka.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.