Název anglického originálu: Act Cool

Český název: Buď cool

Autorka: Tobly McSmith

První vydání: Quill Tree Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Grafika obálky: Madgrafik

Grafika původní obálky: David DeWitt

Ilustrace na obálce: © 2020 little corvus

Foto autora: © Allison Michael Orenstein

Všechna práva vyhrazena.

Překlad: Petr Kovács

Odpovědná redaktorka: Ivana Čejková

Jazyková redaktorka: Bohdana Hyťhová

Korektorka: Dana Wotřelová

© 2021 by Tobly McSmith

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2024

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollinsPublishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34a, 02-672 Warszawa

ISBN: 978-83-8342-249-7 (EPUB)

ISBN: 978-83-8342-250-3 (MOBI)

ISBN: 978-83-8342-251-0 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

Mému nejlepšímu příteli Bobu McSmithovi

PRVNÍ DĚJSTVÍ:

NEW YORK

PRVNÍ KAPITOLA

Neděle, 8. září 2019

12:00

Kdybyste mě teď viděli, řekli byste, že se mi právě plní všechny moje sny. Chystám se na přijímací zkoušku na tu nejprestižnější střední uměleckou školu v zemi, na SPA. To by bylo splněním snu každého herce. Jenže včera v noci se mi zdálo, že jsem nahý ve třídě plné neznámých lidí. Splní se tedy i tenhle sen? A co třeba ty další, kde stojím na jevišti a nedokážu si vybavit ani řádek své role? Hodím obě představy za hlavu, ale tenhle sen, ten by se vyplnit mohl. To by mi určitě nevadilo.

Uhladím si košili, pročísnu si rukou vlasy a vejdu do třídy. Na rozdíl od prvního snu jsem oblečený. Je to úplně obyčejná učebna pouze s tím rozdílem, že má jeviště a klavír značky Steinway. Ve staré škole jsme jednoduše odstrčili lavice na stranu a přivlekli dovnitř rozladěný klavír ze zkušebny školní kapely. Jinak je to opravdu obyčejná třída. Až na to, že mi může navždycky změnit život. Vlastně o nic nejde.

Muž, o němž předpokládám, že je to pan Daniels zvedne hlavu od potrhaného paperbacku. Má rozcuchané šedivé vlasy a o něco méně rozcuchané šedivé vousy. Nízko na nose mu sedí brýle – všichni chytří lidé nosí brýle – a je celý nahrbený. Vedle sedí holka, hezká holka, nejspíš stejně stará jako já. Ze všeho nejdřív si všimnu jejích očí, jsou velké a hnědé. Má černé vlasy a vysoké lícní kosti, takže mi připomíná mladou Idinu Menzelovou. Usměje se na mě. Jsem z obou nervózní, i když z každého trochu jinak.

„Přišel jsem na zkoušku,“ oznamuju nejhlubší hlasem, jakého jsem schopen.

„Vy musíte být ten známý/neznámý August Greene.“

„Ano, pane,“ souhlasím a v duchu přemýšlím, co myslí tím známým/neznámým.

„Já jsem pan Daniels a tohle je moje asistentka Anna.“

„Těší mě, jsem vám vděčný, že jste si udělali čas –“

„Co kdybychom raději začali?“ otáže se pan Daniels a přeruší moji děkovnou ódu. Odložím si batoh na lavici a postavím se doprostřed jeviště. „Přinesl jste nám svůj životopis a fotografii?“

„Ne, pane,“ přiznám se. „Ale hrál jsem hlavní roli v každém školním muzikálu.“

„Jak okouzlující. A připravil jste si alespoň oba požadované monology?“

„To ano,“ vykřiknu téměř s úlevou, že mám aspoň něco. „Ten první je z Kočky na rozpálené plechové střeše. Ale… mohli byste mi dát ještě chvilku, abych se soustředil?“ zeptám se.

„Kdykoli budete připravený, pane Greene. Klidně počkáme.“

„Děkuju,“ řeknu a ignoruju jeho uštěpačný tón. Jeho slova sice koušou, ale oči má laskavé. Otočím se ke svým dvěma divákům zády. Tréma na mě zaútočí takovou silou, až se mi v křeči stáhnou všechny svaly. Zavřu oči a zhluboka se nadechnu. Přestávám být „známým/neznámým“ Augustem Greenem, který zde absolvuje zkoušku na střední uměleckou školu. Teď je ze mě Brick. A je léto v Mississippi. Potím se, jsem vzteklý a unavený. A také opilý, hodně, hodně opilý a ještě navíc skrytý homosexuál. Svůj hněv a zmatek směřuju ke své ženě Maggie.

Otočím se do hlediště. Pan Daniels obrátí stránku ve své knize a pohledem mě téměř vyzývá, abych se pochlapil a udržel jeho pozornost. Jeho asistentka mi věnuje široký úsměv, který ve mně probouzí spoustu pocitů. Nasadím kulhavý krok – Brick má zlomenou nohu – a vstoupím do své role. „Dobře. Řekla sis o to…“

Do následujících dvou minut vložím všechno, co ve mně je, a monolog ukončím zcela vyčerpaný. Včera večer jsem si na internetu pozorně pročetl všechny rady k tomu, jak to u zkoušky chodí. Jeden z komentářů doporučoval sledovat „signály“ lidí za stolem. Anna mi lusknutím dává najevo svoji podporu. To je dobré znamení. A z toho, co vidím, bych řekl, že se pan Daniels dívá spíš na mě než do knihy. Další dobré znamení.

„Dobrá práce, Auguste. Teď už chápu, proč o vás vaše teta mluví s takovou chválou.“

Nemá rád protekci. Špatné znamení.

Pokračuje. „Víte, jak často se v dramatické třídě uvolní místo?“

„Moc často asi ne?“ usuzuju.

„Nikdy,“ odpoví, vytáhne si ze šuplete stolu pomeranč a začne ho loupat. „Jeden student se ale na poslední chvíli odstěhoval do Londýna, protože dostal roli v Pippinovi ve West Endu. Tohle se během mého působení na této škole stalo jen párkrát…“ Odmlčí se. „Takže vezměte na vědomí, chlapče, jak vzácná příležitost se vám naskytla.“

Narovnám se, abych dal najevo svoji připravenost přijmout plnou váhu této příležitosti. „Děkuju,“ řeknu a nemám ponětí, jak bych se měl tvářit.

Sní dílek pomeranče. „Netvrdím, že to místo dostanete. Jen říkám, že existuje.“

To je špatné znamení. Přešlápnu z nohy na nohu a vážně si připadám nesvůj. Tahle zkouška je pro mě vším. V závislosti na rozhodnutí muže přede mnou se můj život může kompletně obrátit ať už k lepšímu, nebo k horšímu. Já tady šílím, a on si klidně svačí. Potřebuju se s ním nějak propojit. „Mám rád pomeranče,“ zkusím to.

„Tohle je mandarinka,“ odpoví a Anna vyprskne smíchem. „Když o tom tak přemýšlím, Auguste, napadá mě, jestli tvoje teta toho studenta neposlala do Londýna sama.“

Tváří se zpola vážně, zpola žertuje. „Tak úplně nepodobné by jí to tedy nebylo,“ zažertuju také a vyloudím na jeho tváři úsměv. To je dobré znamení, jsem zase o malý krůček blíž k tomu, aby mě doopravdy vzali.

„Už mám zpoždění na šachy v Central Parku. Co jste si připravil jako druhý monolog?“

Rozepnu si batoh a chvíli v něm štrachám. „Další ukázku z Kočky na rozpálené plechové střeše.“

„Zase Bricka?“ potřese zklamaně hlavou.

„Ne,“ odpovím. To by byla chyba. Když mi teta před dvěma dny volala, něco jsem si o zkouškách na SPA zjistil. Všichni na internetu tvrdili, že jsou lepší dva různé monology, aby člověk ukázal šíři svého záběru. Ten já určitě mám, ale zato jsem neměl čas se připravit, takže jsem zvolil sice dva různé monology, ale ze stejné hry. Z té, v níž jsem hrál ještě jako druhák na staré střední ve West Groove.

„Taťku?“ pokusí se uhádnout Anna.

Vytáhnu z batohu blond paruku a nasadím si ji. „Maggie.“

Začnou se smát, ne mně, ale překvapením. (Doufám). Již podruhé se otočím ke svému milujícímu publiku zády. Teď jsem Maggie. Narodila jsem se chudá, ale bohatě jsem se provdala. Bojovnice. Svého manžela miluju, ale on o mě nejeví zájem. Celý se uvolním a pomalu se otáčím. Vpředu zatím klid. „Ach, Bricku. Jsem tak osamělá…“

Když mi splynou z úst i poslední slova, padnu k zemi a zůstávám tam. Paruka mi spadne do tváře. Zhroucená, frustrovaná Maggie. Zvednu se, sejmu si paruku a opráším košili.

Pan Daniels si sundá brýle a mne si oči. „Povězte mi, proč jste odjel z Pensylvánie.“

„Musel jsem,“ odpovím bez váhání.

Přikývne a já jen doufám, že rozumí i tomu, co neříkám. „Ještě jedna otázka. Proč si myslíte, že si to místo na SPA zasloužíte?“

„To si nemyslím,“ řeknu a odmlčím se, abych si prostudoval jeho výraz – trochu se zatváří. Vypadá to, že tohle bude můj třetí monolog. Jmenuju se August a zoufale toužím dostat se na tuto školu. „Stejně jako vám, pane Danielsi, se mi nelíbí, že bych měl něco dostat jenom proto, že někoho znám. Ale situace u nás doma není z mého pohledu zrovna příznivá. A už vůbec nepřipadá v úvahu, že bych ve West Groove v Pensylvánii mohl studovat na této úrovni. Dejte mi, prosím, šanci.“

Usměje se. „Někdo od nás se vám brzy ozve, Auguste. Pokud budete přijat, nastoupíte hned v úterý. Vyhovuje vám to?“

Beru to jako dobré znamení. „Naprosto,“ odpovím.

„Pokud ale přijat nebudete, přesto vám přeji jen to nejlepší.“

Kčertu. Špatné znamení.

„A abych nezapomněl,“ pokračuje. „Můžete ode mě vyřídit pozdrav tetě?“

„Vyřídím,“ řeknu a cpu si paruku zpátky do batohu. Pak ještě jednou poděkuju, rozloučím se a vyjdu ven, aniž by mi jakýmkoli způsobem naznačili, jak jsem dopadl.

12:25

Vzhledem k tomu že nemám, kam bych šel, posadím se na betonovou lavičku před školou a snažím se vyhodnotit, jak jsem si vedl. Do dneška jsem dělal konkurzy na školní představení jen před mými učiteli. To nebyl žádný velký stres. Kromě toho jsem se v noci moc nevyspal, protože jsem si v duchu neustále odříkával věty svých monologů, abych nemusel myslet na nic jiného.

Vymotám z Maggiiny paruky mobil, ignoruju pět zpráv nahraných v hlasové schránce a vytočím tetino číslo. Slíbil jsem jí, že hned po zkoušce zavolám. Vysadila mě před školou cestou na venkov, kam se vypravila prodávat umění. Nemám sice tušení, co přesně ten její „venkov“ představuje, ale jsme v New Yorku. Zní mi to nóbl, bohatě, bukolicky. Určitě to nebudou žádná vybydlená města se zkrachovalými železárnami jako doma v Pensylvánii. Představuju si ji, jak jede ve své žluté veteránské dodávce. Telefon dvakrát zazvoní a teta Lillian ho zvedne. „Doufám, že máš pro svou oblíbenou tetičku samé dobré zprávy.“

Opravdu bych si přál, abych pro svou jedinou tetičku nějaké takové měl. „Pořád žiju,“ nahlásím.

„Aleluja,“ zazpívá. „A jak dopadla zkouška, zlatíčko?“

„Popravdě řečeno nevím, ale odvedl jsem maximum.“

„Fajn,“ konstatuje. „Víc už toho udělat nemůžeme.“

„Nějak si ale nemyslím, že by si mě pan Daniels vysloveně zamiloval,“ připouštím.

Zasměje se. „Jo, dokáže být pořádnej zmetek, ale někde tam uvnitř má vážně docela dobrý srdce.“ Z toho, jak říká „někde tam uvnitř“, mám dojem, že spolu možná někdy chodili. Ale o milostném životě své tety toho moc nevím. „A co hodláš první den ve městě dělat?“

Rozhlédnu se po okolních vysokých, betonových budovách. „Asi se trochu projdu. A pokusím se, aby mě neunesli.“

„Báječné. Na večeři jsem doma. Kdyby něco, volej. Sbohem, zlato.“

Jakmile zavěsím, ve schránce mi přistane další hlasová zpráva. A mám i jednadvacet nepřečtených textovek. Všechny od mámy. A každá naléhavější a naštvanější. V těch posledních už zmiňuje i policii. Ať jí okamžitě zavolám, nebo skončím v televizi mezi fotkami pohřešovaných dětí. S tetou Lil jsme ale domluvení, že jí zavolám hned, jak zjistíme, jestli mě na SPA vzali.

Tohle je můj první pokus utéct z domova. Ještě je příliš brzy na to, abych sepsal nějaké oficiální hodnocení, jsem pryč teprve dvacet čtyři hodin a zatím je to pořádná jízda. Těžký nával adrenalinu – Jsem svobodný! Můžu si dělat co chci! – a paniky v jednom – Skončím ve vězení! Nebo ještě něco horšího!

Když přestanu zírat do mobilu, na konci lavičky mám nového přítele. „Nazdar holube,“ pozdravím ho. Pták mě ostražitě pozoruje jedním okem, zatímco tím druhým nepřestává sledovat okolí. Jeho peří vypadá, jako by mu ho nalepilo malé dítě. Poskočí blíž ke mně. Takhle tedy zemřu?

„Co děláš?“

Zvednu hlavu, to vyrušení mě rozhodí. Nade mnou stojí asistentka pana Danielse a zakrývá mi slunce. „Jen si dělám nové kamarády,“ řeknu a ukážu na holuba. Zasměje se, pak dvakrát tleskne, čímž nebohého ptáka spolehlivě vyplaší, a sedne si vedle mě.

„Mám pocit, že jsme se ještě pořádně nepředstavili. Já jsem Anna.“

„A já jsem ten známý/neznámý August Greene.“

„Co to mělo znamenat?“ zeptá se.

„Nemám představu.“

„Auguste, to tvé vystoupení bylo vážně něco.“

„Opravdu?“ zeptám se nejistě.

„Ehm, ano. Myslím, že máš velkou šanci.“

„Nezdálo se, že bych na pana Danielse nějak zvlášť zapůsobil.“

Mávne nad mou poznámkou rukou. „Takový on už je. Ale když vidí talent, tak ho pozná.“

„Dík,“ řeknu a pak se dnes poprvé zhluboka nadechnu.

Anna přimhouří oči a prohlíží si mě. „Mohu se tě zeptat na něco osobního?“

„Ano,“ souhlasím váhavě.

„Toho Bricka i Maggie jsi trefil naprosto dokonale. Ještě nikdy jsem nic takového neviděla. Znamená to, že když je člověk transgender, tak mu to usnadní hrát mužské i ženské role?“

Jak může vědět, že jsem transgender? Třeba to teta řekla panu Danielsovi a ten zase jí. Anebo to pozná jenom z pohledu? To je to tak zřejmé? „Jako herec se dokážu vžít do obou genderů, pokud ti to dává smysl. Dokážu zahrát jakoukoli postavu na světě.“

„Dost odvážné tvrzení, pane,“ pronese s milým úsměvem.

Poprvé jsem pojem transgender slyšel v dějepisu v osmé třídě. Tak samozřejmě jsem ho slyšel i předtím (nežiju v lese pod kamenem), ale nikdy jsem ho neslyšel tak doopravdy. Byl jsem v poslední třídě na druhém stupni a byly to moje poslední dny na základce. Učitel nám zrovna přednášel o historii LGBTQ, protože se blížil měsíc hrdosti. Vysvětloval nám, co znamenají jednotlivá písmena zkratky a já jsem jako obvykle civěl do prázdna. Pak se ale dostal k T a začal mluvit o tom, jak se translidé necítí ve svém přiřazeném pohlaví dobře a najednou mi do sebe všechno zapadlo. Byl jsem T.

Po škole jsem přišel domů, zamkl se ve svém pokoji, pustil si počítač a na internetu jsem si našel a udělal test Jsi transgender? Výsledky mi pak prozradily, co jsem již tušil: ano, jsem transgender. Udělal jsem si ještě tři další a všechny dopadly stejně.

Také mi všechny doporučily, abych si o tom s někým promluvil. Ale s kým, když žijete v konzervativním městečku jako je West Groove? Žádné translidi jsem neznal. A našim jsem to říct nemohl. Vím, jak by reagovali. A tak jsem se rozhodl neříct to nikomu, dokonce ani Hugovi, mému nejlepšímu kamarádovi. Stalo se to mým obrovským tajemstvím, které jsem nosil v sobě, zatímco na sobě jsem měl mámou určené oblečení.

Anna mi poklepe na rameno a vrací mě zpátky na zem. „Takže, Auguste, vážně jsi mě zaujal. Jak to s tebou je?“

Dobrá otázka. Je to se mnou složité a nejsem si jistý, kolik toho mohu prozradit asistentce člověka, který drží v rukou moji budoucnost. Musím to sehrát na pohodu. Pro Annu budu Kliďas. Ničeho se nebojím, s ničím si nedělám starosti, jsem nad věcí. Zapřu se do opěradla a roztáhnu nohy. „Je to se mnou tak, že jsem se přestěhoval do New Yorku a bydlím tady u tety.“

Nakloní hlavu. „Čerstvě přestěhoval?“

„Jo,“ odpovím, jako by o nic nešlo. „Ale jinak jsem tu býval pořád. Prakticky každej víkend,“ lžu, jako když tiskne.

Pochybovačně se na mě podívá. „Kolik představení na Broadwayi jsi viděl?“ zeptá se.

„To už dávno nepočítám,“ nezaváhám. Překlad: Nepočítám už pirátské kopie pokoutně nahraných představení, které jsem shlédl na internetu na svém stařičkém, poškrábaném notebooku.

„Dost neurčitý,“ prohlásí. „Já jsem jich viděla dvanáct. Kde bydlíš?“

„Teta mi včera řekla, jak se to tam jmenuje, ale asi jsem si to nezapamatoval. Někde v Brooklynu, jede tam metro, oranžová linka.“

„Oranžová linka?“ opakuje po mně.

Jedno je jasné. Kliďas nad věcí nefunguje. Na to, abych předstíral, že mám všechno na háku, toho vím moc málo. Změna scénáře. Teď jsem Vykulený nováček. Naivníma očima se rozkoukávám ve svém novém světě a jsem ze všeho hned na větvi.

„Vlastně,“ přiznám se, „je to můj první den v New Yorku.“

„Myslela jsem si to.“ Anna rozhodí ruce. „Opravdový newyorský panic.“

Zrudnu. „Mohla bys mě trochu šetřit.“

„To nemůžu slíbit,“ řekne a vytáhne si z kabelky sluneční brýle. Mají obrovská skla asi jako v animáku, ale jinak jsou docela vkusná. Vidím v nich svůj odraz, ale mé podobě ještě před dvěma dny se vůbec nepodobá. Sbohem květovaná košile a dlouhá sukně; vítejte džíny a bílé tričko. Rukou si prohrábnu své krátké vlasy, na které jsem si stále nezvykl. Teta Lil mě včera večer ostříhala. Vytiskli jsme si jako inspiraci obrázek Shawna Mendese a teta se opravdu snažila. Po stranách jsem byl téměř vyholený a nahoře mi nechala pěknou, kudrnatou kštici. Jako Shawn jsem opravdu nevypadal, ale za to mnohem víc jako mé skutečné já.

Na klíně mi zavibruje mobil. Anna se podívá na displej. „Zvedni to,“ řekne.

„Nejspíš je to další robotickej hovor.“

„Hm, já tam vidím, že je to tvoje máma. Třeba ji zajímá, vím já, jak ti dopadla zkouška?“

Nebo chce vědět, kde sakra jsem. Dělá si o mě starosti. Miluje mě, ale nelíbí se jí, že jsem transgender. Nechám hovor spadnout do hlasové schránky. „Řeknu jí to později,“ vymlouvám se a lehce ztrácím klid.

„Tady se někdo vzteká z hladu,“ řekne Anna a vytáhne z kabelky alobalovou kouli. „Víš, co to je bagel, zelenáči?“

„Samozřejmě že vím, co to je bagel,“ ohradím se, ale vžívám se do role newyorského zelenáče: „Ale pochopitelně jsem ještě žádný nejedl.“

Zasměje se a rozbalí alobal. „Tenhle je s čerstvým smetanovým sýrem.“

„Páni,“ vydechnu, jako bych nikdy předtím neviděl smetanový sýr. Anna rozlomí bagel a polovinu mi podá. Pořádně si kousnu, opravdu pořádně, dopřávám svému tělu velký příděl uhlohydrátů a termizovaného smetanového sýra.

Vyfotí si mě. „Náš chlapeček papá svůj první bagel.“

Anna si chvíli hraje se svým mobilem a pak ke mně zvedne hlavu. „Jakej máš Instáč? Chci si tě přidat na svou Story.“

„Aha,“ polknu. „Ještě jsem si nestihl udělat pro Augusta profil. Ani nejsem online.“

„Z jaký seš planety?“ podiví se.

„Z Pensylvánie,“ směju se a zapadám do své zelenáčské role. „Myslíš, že bych měl?“

Obrátí oči v sloup. „Samozřejmě. Jedině tak si tě někdo všimne. A každej castingovej režisér a producent se jako první dívá právě tam. Aby si zjistili, jestli už tě na sítích někdo sleduje, takže za tebou půjdou i do divadla a koupí si lístek.“

„Jak to všechno víš?“ zeptám se.

Mávne nad mou otázkou rukou. „Na SPA jsou tvoje sociální sítě všechno. Díky nim předkládáš svůj příběh a také si ho řídíš.“

Trochu se zasměju. Nechtěl jsem, ale mimoděk mi to unikne.

„Klidně se směj, kámo, ale koukni na můj,“ řekne a ukáže mi svůj mobil. Má v něm přes tisíc sledujících. Co je to všechno za lidi? Roluje stránkou, občas se zastaví, aby mi ukázala nějaký snímek a kolik lajků a zobrazení získal.

Můj starý profil měl padesát tři sledujících, většinou lidi z divadelního kroužku na škole. O nějakém brandingu ani narativech nic nevím, ale když mi vysvětluje, jak to celé funguje, přikyvuju a předstírám, že vím, o čem je řeč.

„Takže, můj nový příteli,“ shrne Anna své poznatky. „Soudím, že jsi těch představení na Broadwayi zase tolik neviděl?“

„Ne,“ přiznám se. „Jen na notebooku nebo na mobilu.“

Anna si zakryje ústa. „Ale to je tak smutné.“

„Přímo tragické,“ souhlasím.

„A nechtěl bys zajít na dopolední předpremiéru nejnovějšího představení ve městě?“

Poskočí mi srdce. Mohl bych jít na svoji první broadwayskou show. Je mi jasné, že bych s cizími lidmi neměl hned někam chodit, ale Anna mi nepřijde jako sériový vrah. A vidět představení na Broadwayi za to riziko stojí. „Tak to bych rozhodně rád.“

„I když ti řeknu, že to je pořádná sračka a nejspíš ji ani nepustí do večerního programu?“

Zažít naživo i tu nejhorší broadwayskou show je pořád lepší než se dívat na starém notebooku na tu nejlepší. V kapse mi zavibruje mobil. Něco na odpoutání pozornosti by asi neškodilo. „Stejně bych měl pořád zájem.“

Nadšeně tleskne. „Jmenuje se to Poslední tango v Paříži. Moje kámoška mi na poslední chvíli cukla. Nejspíš si přečetla recenze. Chceš jít tedy se mnou?“

„ANO!“ zakřičím málem a pak Annu obejmu a raduju se, jak by se asi Vykulený nováček radovat měl.

„Teda, páni,“ pronese překvapená mým výbuchem. „To chce klid.“

13:40

Taxi do divadla mě zklamalo. Chtěl jsem, aby moje první jízda newyorským taxíkem proběhla jako ve filmu, kdy se řidič bude jako šílený řítit a proplétat ulicemi, křičet na ostatní, ať mu uhnou z cesty a neustále troubit. Nic z toho se nestalo. Jízda proběhla v klidu, pomalu a v autě bylo nesnesitelné horko. Cíl – Times Square – však představoval hotový ráj. Míjeli jsme elektronické billboardy, naskládané jeden na druhém jako byty. Anna si hrála na průvodkyni a já se zase tvářil, že jsem úplně unesený tím, jak se ve městě vyzná.

Zatímco platí, vystoupím z vozu a prohlížím si divadlo. Ještě pořád nemůžu uvěřit, že se to doopravdy děje. Blikající žárovky u vchodu jsou snad ještě zářivější než slunce. Zdi zdobí plakáty s herci tančícími před Eiffelovou věží. Třeba tady bude jednou viset i moje fotka.

Dojdeme na konec fronty na lístky, je zatraceně dlouhá, a čekáme. „Tak fajn, Auguste, co kdybychom si zahráli hru na Rychlostřelce? Já se tě budu ptát a ty musíš co nejrychleji, bez přemýšlení odpovědět. Připraven?“

„Jasně,“ odpoví Vykulený nováček.

„Oblíbený muzikál?“ spustí.

Odpovím bez zaváhání: „Rent.“

Podívá se na mě, jako by odmítala uvěřit. „Proč?“

Pokrčím rameny. „La Vie Bohème!“ uvedu nejslavnější hit z muzikálu.

„Oblíbený hudební film?“

„Nesměj se,“ upozorním ji. „Hairspray.“

Stejně se směje. „Promiň, asi není tak hroznej. Jen se mi nelíbí Travolta jako Edna Turnbladová.“

„Kvůli tomu, jak hraje?“ zajímám se.

„Vlastně ano,“ odpoví. „Proč do role matky neobsadili ženu?“

Četl jsem několik článků o tom, co tvůrce vedlo k rozhodnutí obsadit do této role v divadle Harvey Fiersteina a ve filmu Johna Travoltu. „Asi je to nějaká tradice,“ přemýšlím nahlas.

„Tradice?“ zopakuje znechuceně. „Co to vlastně je? Je to matka a měla by ji hrát žena.“ Anna potřese hlavou. „Raději toho necháme. Ve škole je to teď hodně žhavý téma.“

„John Travolta?“ žertuju.

„Zastoupení.“

„Tomu nerozumím,“ přiznám se.

„Mluvím o správném zastoupení. Jeviště potřebuje víc žen, barevných lidí, lidí s postižením, trans i nebinárních lidí,“ vysvětluje a podívá se na mě chápavým pohledem. „Pakliže je role napsaná pro menšinovou postavu, tak by do ní vážně neměli obsazovat nějakýho bílýho panáka, kterej pak posbírá ceny za údajnou statečnost za to, že se role ujal.“

„Jako když Harvey Fierstein získal Tony[1] za Ednu?“ zeptám se.

„Přesně.“

„Jenže o tom přece herectví je, že jsi někdo jiný než ve skutečnosti.“

„Pokud jde o dnešní herectví, jde spíš o to, abys zůstal ve své dráze, Auguste.“

„Jenže já jsem transgender. Takže to má být navždy moje dráha? Dokážu skvěle zahrát kluky i holky. To nemůžu hrát obojí? Rolí pro translidi je přece v divadle minimum.“

Po deseti minutách, kdy se pomalu suneme v řadě vpřed, jsem už natolik blízko dveří, že na nás proudí chladný vzduch z klimatizace. V kapse mi znovu zavibruje mobil. Vytáhnu ho a opět pošlu mámin hovor do hlasové schránky. Jenom doufám, že si toho Anna nevšimne.

„No tak, Auguste. Proč nebereš mamince telefony?“

„Zavolám jí později,“ dušuju se.

„Zkus si to nebrat, ale pan Daniels říkal, že se jim zrovna nezamlouvá, že jsi transgender.“

Cítím ve tváři nával horké krve. Nenapadlo mě, že mu to teta Lil vyzvoní. „Jo,“ řeknu a přemýšlím, kolik jí toho chci říct. Musím se držet svého Vykuleného nováčka a nesklouznout do polohy Transteenagera na útěku. „Nejspíš je to proto, že jsou přísně věřící,“ napadne mě.

„Ach,“ odpoví.

„Takový ten evangelický druh.“

„Jasně, chápu.“

Říct rodičům, že jsem transgender jsem nikdy neměl v plánu. Maximálně bych jim v osmnácti poslal vysvětlující dopis, ale to už bych byl pryč z domu. Dřív bych rozhodně nic nepodnikal. Problém byl, že jakmile jsem věděl, že jsem trans, nutkání po tranzici bylo každý den hlasitější. Čekat ještě celé roky už jsem nevydržel. Potřeboval jsem jim to říct. Potřeboval jsem, aby to věděli. A potřeboval jsem to říct pěkně nahlas.

Stalo se to týden před mými čtrnáctými narozeninami. U večeře. Máma se zeptala, co chci k narozeninám a já jí řekl: „Když už se ptáš… chci tranzici. Narodil jsem se do špatného těla. Bůh udělal chybu.“

Na to máma: „Bůh nikdy nedělá chyby.“ Nevlastní otec se držel stranou. K narozeninám jsem dostal nové šaty a bylo mi řečeno, ať už o té klučičí záležitosti nikdy nemluvím. Bůh mě neučinil dívkou jen tak pro nic za nic. Konec rozhovoru.

„Připravenej?“ dožaduje se Anna a podá mi můj první lístek na Broadway. Projdeme detektory kovu do vstupní haly. Klimatizace jede na plný výkon a mě studí pot na zádech, takže se mimoděk zachvěju. Uvaděčka přejede ručním skenerem můj lístek. Někdo mi strčí do ruky program. Anna mě vezme za tu druhou a vede mě dál.

Cítím, že si mě prohlíží. Chce vidět moji reakci, když poprvé v životě vstoupím do sálu broadwayského divadla. Musím trochu přehrávat, ale to je snadné, to místo je prostě kouzelné. S pusou dokořán se rozhlížím kolem. Nekonečné řady červených sedadel. Strop strašně, strašně vysoko, s efektními víry a chuchvalci modro-bílých rytin napodobujících mraky. Visí na něm dva největší lustry, jaké jsem kdy viděl. Když se podívám na Annu, pořídí si další fotku. „Náš chlapeček poprvé na Broadwayi,“ vysvětlí.

Další uvaděčka (s baretem na hlavě) nám ukáže cestu k našim místům. Divadlo působí staře, jako by nikdy neprošlo žádnou proměnou, je tu cítit plesnivá zatuchlina z koberce a popkorn. Anna hlásí číslo uličky a zamíříme k sedadlům. To vedle mě je volné a já doufám, že to tak i zůstane. Notně ošuntělá křesla jsou příliš natěsno a úzká. Na oponu promítají siluetu Paříže. „Docela bych si dal žabí stehýnka,“ zažertuju.

„Oui, oui,“ přitaká Anna. „Do opony zbývá ještě pět minut, co kdybysme si dali ještě pár koleček Rychlostřelce?“

„Tak do mě,“ souhlasím.

„Proč herectví?“ zní první otázka.

Potřesu hlavou. „Chceš krátkou odpověď a ptáš se proč herectví?“

„Jen to zkus,“ pokrčí rameny a otočí na další stránku programu.

Když jsem provedl coming out, svět kolem mě dost potemněl. Připadal jsem si ztracený. Necítil jsem se dobře v těle, které mě dál zrazovalo tím, jak se mi začaly zaoblovat boky a růst prsa. Postoupil jsem do prváku na střední a žil ve stavu neustávající deprese.

Můj kamarád Hugo tušil, že se něco děje – kamarádili jsme spolu už od čtvrté třídy –, ale tohle jsem mu říct nemohl. Příliš jsem se bál, že se na mě vykašle. Jenže se opravdu ukázal jako můj nejlepší kámoš. Jednou, když mě zase trápily moje smutky (tak jim říkal: „moje smutky“), přišel za mnou s řešením. Jeho geniální nápad spočíval v tom, že se přihlásíme do divadelního klubu. Hlásila se tam i Cassie a on se chtěl ucházet o roli jejího milence. Tvrdil, že bude zábava dělat, že jsme někdo jiný, a to vůbec neznělo zle. Víc jsem tenkrát nepotřeboval – jen být někdo jiný.

Přišli jsme na první schůzku a já se snažil zůstat neviditelný (to byla na střední moje typická maska). Učitel nás vyzval, abychom se rozdělili do menších skupinek a něco zahráli. Moc už si z toho hraní nepamatuju, ale připadal jsem si skvěle. Jako bych se opravdu našel. Když jsme skončili, Hugo za mnou přiběhl a byl bez sebe nadšením. „Páni, ty vážně umíš hrát.“ Nevěřil jsem mu. Co mohl vědět? Ale pak přišel učitel a řekl to samé.

Když jsem začal chodit na divadlo, doma se to trochu zlepšilo. Jak se ukázalo, byl jsem vlastně herec už od narození a celý život jsem hrál roli holky. Jakmile jsem si uvědomil, že jí být nemusím, můj neklid byl tentam. Jen ji musím hrát. Pro rodiče doma jsem hrál poslušnou dceru. Říká se, že celý svět je jeviště. A v mém případě to fungovalo.

„Auguste,“ přihlásí se opět Anna. „Proč herectví?“

Zvednu k ní oči a usměju se. „Zachránilo mi život,“ odpovím jednoduše.

Světla pohasnou a diváci ztichnou. Moje srdce nabere na rychlosti. Pořád nevěřím, že tu vážně jsem. Když chci vypnout telefon, všimnu si, že už nemám žádné nové zprávy ani zmeškané hovory. To je divné. Že by nade mnou rodiče zlámali hůl?

Divadlo zaplní hudba těžkými tóny tahací harmoniky a na jeviště se z boků nahrnou herci na rychlé úvodní číslo. Z úst jim visí falešné cigarety. Reflektory oslnivě září, tančí tělo na tělo, vše v perfektní harmonii se zpěvem. Jsme tak blízko, že vidíme i výrazy v tvářích herců. Do očí se mi bez varování nahrnou slzy. Vědomí toho, kam se můj život najednou posunul, je silnější než já. Ještě včera jsem seděl v autobuse na cestě do New Yorku a teď jsem na Broadwayi a mám za sebou zkoušku na SPA. Jsem k smrti unavený, vyděšený, ale cítím i inspiraci jako nikdy předtím. Otřu si slzy, ale Anna si jich přesto všimne. Nakloní se ke mně a šeptá: „No tak, tak děsný to zase není.“

Když se rozsvítí na přestávku, Anna se zvedne a hlásí: „Pojď za mnou.“ Vydá se pryč uličkou a já se jí snažím stačit. K toaletám dorazíme dřív než ostatní. „Nerada čekám,“ vysvětluje.

Zamířím na pánské a zavřu se v miniaturní kabince. Je tady sotva místo, abych se otočil. Vytáhnu si stahovadlo a ihned mě na holou kůži na břiše i na zádech uhodí závan studeného vzduchu. Pod košilí nosím kompresní stahovací pás, aby mi nebyla vidět prsa. Vypadá jako těsné spodní tílko, jen o tři čísla menší. Právě teď ho mám promočené potem a látka děsně kouše, ale bez něj to nejde. Naštěstí nemám prsa nijak velká, ale tahle věcička mi dodává sebevědomí.

Objednal jsem si ho přes internet a nechal poslat na Hugovu adresu. Samozřejmě jsem mu neřekl, co v té krabici je, ale nejspíš mu to bylo jedno. Pokud bych si ho nechal doručit domů, máma by zásilku zachytila a určitě by se podívala dovnitř. Pozdě večer, když už naši spali, jsem chodil ve stahovadle po domě a představoval jsem si, jaké by to asi bylo žít jako kluk. Nebo se tak alespoň oblékat.

„Auguste!“ křikne na mě Anna, když vyjdu ze záchodů. Jsem rád, že jsme si tak pospíšili, fronta na toalety se táhne dolů po schodech až do vstupní haly. Většina diváků jen tak postává v malých skupinkách kolem. Lidé si protahují nohy a povídají si. Vrátíme se zpátky na místa. „Nikdy by mě nenapadlo, že existuje ještě něco bídnějšího než Bídníci,“ konstatuje Anna. „Ale přece jsem se toho dožila.“

Souhlasně přikývnu. „Nějak nedokážu uvěřit, že by se ty dvě hlavní postavy vážně milovaly,“ vyjádřím svůj názor.

„Nějak si nejsem jistá, jestli si vůbec pamatují, co mají říkat.“

Upřímně se zasměju a Anna pokračuje. „Všiml sis, jak ten žonglér nechytil balónek? Nic jinýho jsi tam na práci neměl, kámo.“

„Už jsem viděl i horší,“ namítám.

„Okamžitě toho nech,“ trvá na svém. „Tahle show je strašná.“

„Není nic moc,“ připustím, „ale mysli na všechny, kteří se tak nadřeli, aby mohla vzniknout. Kolik hodin se musela výprava mořit s tou Eiffelovkou. Kolik hodin musel choreograf vynaložit, aby tango tančili tak, jak si přál. Ten nebohý harmonikář drtí prsty klávesy tak, že mu z nich musí téct krev. I špatné představení znamená spoustu práce a kus srdce, které do něj vložíš.“

„Uf,“ vydechne. „Úplně se stydím, že jsem tak necitelná.“

Oba se dáme do smíchu. Možná trochu moc nahlas. Muž vedle mě zvedne hlavu od svého mobilu. „Líbí se vám představení, děvčata?“ zeptá se a mile se na nás usměje.

Proč si myslí, že jsem holka? Podle hlasu? Zapomněl jsem se soustředit na to, abych ho držel posazený co nejníž. Držení těla? Oblečení? Připadám si, jako by mě chytili a odhalili. Jako podvodníka. A stydím se, že si mě před touto hezkou holkou zařadili do špatné genderové škatulky.

Anna se nakloní přese mne, blíž k němu. „Promiňte, ale nevynášejte o našem genderu předčasné soudy.“

„To je v pohodě,“ pošeptám jí. „Nevadí mi to.“

Podívá se na mě ve stylu to jako vážně, Auguste? a já přikývnu. Je to můj vůbec první den, kdy vystupuju jako muž a je jasné, že dojde ke genderovým přešlapům. Muž se omluví a vrátí se ke svému telefonu.

„Můžu se teď zeptat já na něco tebe?“ měním téma. „Proč herectví?“

Podívá se na mě a pokrčí rameny. „Nic jinýho neznám. Miluju, když jsem na jevišti. Je to návykový, jako když jsem sjetá. A potřebuju to víc a víc.“

„Jo, je to ta nejlepší droga,“ souhlasím. Tréma před vystoupením, vyplavené endorfiny při něm, potlesk, když skončí. A jakmile si k ní přičichnete, chcete další. Větší a větší jeviště, větší role, víc diváků.

„Neměli bysme spustit skupinu anonymních závisláků na herectví?“ vtipkuju.

Hodí po mně pohledem. „Na herectví nic anonymního není.“

Asi o hodinu později odtančí na jevišti definitivně poslední tango a muzikál končí. Potlesk probudí muže vedle mě. Herci se klaní před oponou a diváci zdvořile plácají rukama. Je mi jich líto. Nevybrali si přece, že budou tancovat před lepenkovými ruskými koly, ale odvedli skvělý výkon, navzdory těm lepenkovým kolům. Postavím se a hlasitě tleskám. I Anna se zvedne, a přestože nejprve obrátí oči v sloup tak, že je málem protočí kolem dokola, přidá se ke mně. I další lidé v hledišti vstávají. Než se herci ještě naposledy ukloní, jsou již všichni diváci na nohou a jásají. Herci se usmívají tak, jako ještě nikdy.

Ve skupince dalších se pomalu suneme k východu a hrajeme našeho Rychlostřelce.

„Oblíbená písnička z muzikálu?“ vystřelí Anna.

Projíždím si v hlavě katalog mých oblíbených skladeb. „You Will Be Found z –“

„Drahý Evane Hansene,“ dokončí za mě. „The Wild Party od Lippy nebo LaChiusy?“

„Nějaká nápověda by nebyla?“

„To jsi jako panic se vším všudy?“

Cítím, jak mi rudne tvář. Tahle hra rozhodně nabírá na obrátkách. „Nemůžeme se vrátit k původní otázce?“

„Ne.“

„A ty?“ oplatím jí stejně.

Tak nějak se usměje. „Většinově.“

Vyjdeme z divadla a jdeme pěšky směrem od Times Square. Slunce zapadá a barví oblohu do růžova. „Chodíš s někým?“ zeptá se.

„Ne,“ odpovím se smíchem. „A co ty?“

„Ani ne. Ještě jsem nenašla někoho natolik zajímavýho, aby to byla ta pravá osoba.“

„Osoba?“ vyjádřím údiv.

„Jo. Na genderu mi nesejde.“

„To je cool,“ řeknu. „Já jsem na holky, ale ty zase nejsou na mě.“

Trochu do mě šťouchne. „S tím si nelam hlavu. Na SPA se to poddá.“

Zastavíme na rohu Čtyřicáté šesté ulice a Osmé avenue a obrátíme se k sobě. Kdyby to byla scéna z filmu, dali bychom si pusu. Jenže místo pusy ji požádám, aby mi pomohla s aplikací na taxíka. Když už je auto od Lyftu minutu od nás, začnu se loučit. Velké finále Vykuleného nového kluka.

„Byl to perfektní den. Dík, že jsi mi dělala tak super průvodkyni.“

„Řekni to,“ dožaduje se.

„Dík, že jsi mě zbavila mého newyorského panictví.“

„Nemáš zač, Auguste,“ řekne a vezme mě za ruku.

„Auguste?“ opakuju po ní.

„Mocný a silný (císaři?) Auguste, protože tím pro mne jsi. Osvobodil ses z toho svýho zapadákova v Pensylvánii a přestěhoval ses do New Yorku. Doslova kráčíš za svými sny.“

„Ještě mě nevzali,“ bráním se a nechci to zakřiknout.

„Ale vezmou,“ pronese.

Přivolané auto zastaví u chodníku. Anna mě pevně obejme a tváří se téměř dotýká mého krku. Řidič zatroubí, my se lekneme a pustíme. Chystám se nasednout dopředu, ale Anna mi ukáže na zadní sedadlo. (Takže i v tomhle jsem panic).

Když opustíme Times Square, řidič mi dozadu podá kabel od rádia. „Chceš si něco pustit?“ zeptá se. Velká chyba, kámo. Vezmu si kabel a připojím si ho k mobilu. Ten chlap je příliš důvěřivý. Najdu si v playlistu soundtrack z muzikálu Hamilton a navolím „My Shot“. Autem se rozezní hudba. Dívám se z okna a snažím se zpracovat vše, co jsem dnes zažil. Když písnička skončí, přetočím ji na začátek a dám si ještě jedno kolo. Řidič si hlasitě povzdechne, ale to je mi jedno.

Před třemi měsíci jsem se před rodiči pokusil o nový coming out. Když jsem se poprvé zmínil, že chci tranzici, vybouchnul jsem. To opravdu nebylo moje hvězdné představení. Po dvou letech v divadelním klubu jsem už ale věděl, jak se své role zhostit. Přednesl jsem jim vášnivou prosbu, aby mi dovolili začít s tranzicí. Tiše a nehybně si mě vyslechli a pak řekli ne. Když jsem je o to žádal poprvé, mohli mou prosbu ignorovat. Podruhé už s ní museli něco dělat.

Potom už se na mě nedokázali ani podívat. Hrdost, kterou vůči mně snad cítili, zmizela. O to víc mě nutili chodit do kostela. Míval jsem týdenní rozhovory s naším pastorem Timem, který si myslel, že mě k pochybování o vlastním genderu přiměla nějaká bolestná událost v mém životě. Kladl mi spoustu nepříjemných otázek. Cítil jsem se tak sám. A strašně jsem se styděl.

Přepadaly mě ty nejhorší myšlenky. Nedokázal jsem utéct z našeho domu, nedokázal jsem utéct ze svého těla a nedokázal jsem utéct ani před pohrdáním a znechucením své rodiny. Nevím, co mě to popadlo, ale napsal jsem tetě Lil a se vším jsem se jí svěřil. Poprosil jsem ji, jestli bych u ní nemohl bydlet. Věděl jsem, že žádám hodně, ale byl jsem zoufalý. Zavolala mi a slíbila, že se poptá po nějaké škole. Přesně to bylo to světlo na konci tunelu, které jsem potřeboval.

Zatímco čekáme na červenou na Třicáté čtvrté, dívám se, jak město kolem žije – lidé tu chodí, jezdí na kolech, smějí se; venčí psy, kteří dělají své hromádky, zatímco se jejich majitelé dívají do mobilů. Miluju tohle město. Už nikdy z něj nechci odejít. Zvolená skladba dohraje i po druhé a já v očích řidiče ve zpětném zrcátku vidím výzvu. Zkus to ještě jednou.

A tak mu vyjdu vstříc.

Otočí se ke mně. „Co s tou písničkou máš, chlape?“

„Mám takovou chvilku,“ odpovím.

Jednou ze zahajovacích skladeb všech muzikálů je písnička typu „Já chci“. Hlavní hrdina se v ní vyzpívá ze svých snů a uvede celý následující děj do pohybu. Já chci být August. Chci hrát na Broadwayi. To chci víc než cokoli jiného na světě. Tohle je moje šance žít si svůj sen. A nehodlám ji zahodit.

18:35

Auto přijíždí k tetině bloku řadových domů. Ten její je nepřehlédnutelný – kanárkově žlutý se zelenými okenicemi, se zlatými soškami ananasů na schodišti. Teta Lil je ananasy přímo posedlá. Vážně. Ananasy jsou v jejím domě úplně všude. Jsou tady ananasové skleničky, ananasové podtácky, obrazy, dokonce i potraviny ve tvaru ananasu.

Vydám se po chodníčku ke dveřím a vidím, že se uvnitř svítí. Takže je doma. Už se nemůžu dočkat, až jí odvyprávím, co všechno jsem dnes stihl. Odemknu vchodové dveře a sundám si boty. Snažím se dodržovat těch několik málo pravidel, která mi teta stanovila, když jsem včera vystoupil z autobusu. Dům je plný hudby. I když hudba je možná trochu silný výraz pro to, co se děje. Je to spíš agresívní mlácení do bubínků bongo doprovázené vřeštivým ženským hlasem.

Začnu mluvit ještě dřív, než se dostanu do kuchyně. „Nikdy bys neuhádla, teti –“ Přestanu, protože v kuchyni někdo je.

„Nestůj tam jako svatej Utřinos s pusou dokořán,“ vyjede na mě teta. „A pozdrav našeho hosta Davinu.“

„Dobrý den,“ řeknu Afroameričance v brýlích (jsou elegantní) a s vlasy sepnutými do velkého drdolu na temeni. Teta Lil sedí vedle ní a směje se. Před sebou mají tácy zelených věcí, červených věcí a mého úhlavního nepřítele: tofu. „Těší mě,“ řeknu dámě, nikoli tofu.

„Nápodobně, Auguste. Už jsem o tobě tolik slyšela,“ pronáší Davina s laskavým úsměvem.

„Jsem očividně známý/neznámý,“ obrátím se k tetě.

„To já taky,“ konstatuje teta. „V jistých kruzích.“ Je velkou fanynkou vintage oblečení a značkových brýlí. Teď má na sobě splývavé fialové šaty a jasně modré brýle. Teta se zvedne a ztlumí „hudbu“, abychom se slyšeli.

„Když jsem se vrátila, měla jsem tu sedmnáct zpráv hádej-od-koho,“ pronese zamračeně.

Srdce mi poklesne. Není až takové překvapení, že mě tu máma našla. Tolik možností jsem zase neměl. „Jen sedmnáct?“ pokusím se vše zlehčovat.

Zavrtí hlavou. „Ještě jsem si nezkontrolovala e-mail.“

Posadím se ke stolu. „Jsi v pořádku, teti?“

„Samozřejmě, zlato. V srdci cítím, že takto je to pro tebe opravdu nejlepší, ale připadám si strašně, že kradu své sestře dítě,“ dodá a pro jistotu na mě mrkne.

Tím, že mi teta Lillian dává šanci opravdu riskuje prakticky celý vztah se svojí sestrou. A přitom je to to jediné, co je spojuje. Že jsou sestry. Jinak mají naprosto rozdílné názory na politiku, náboženství, příchutě zmrzliny, cokoli vás jen napadne. Teta Lil se jednou ročně, víckrát to určitě nebude, staví ve West Grove cestou někam, kde je to prý rozhodně lepší. My za ní do New Yorku nejezdíme nikdy, protože máma se až moc bojí.

Teta přede mě postaví prázdný talíř. „Dáš si tofu a zeleninu, Auguste? A možná trochu hnědé rýže?“

Můj žaludek málem zakřičí. „Ne, děkuju,“ řeknu. „Potřebuju skutečné jídlo.“

Zamíří do kuchyně. „Myslela jsem si to.“ A jako když kouzelník vytáhne králíka z klobouku, teta Lil vytáhne z trouby ještě teplou krabici s pizzou a naloží mi dva pořádné plátky. Teď už se můj žaludek pro změnu raduje, povzbuzen vůní skutečného sýra a mastnoty.

„Jak se vy dvě znáte?“ zajímám se mezi šťavnatými sousty.

Teta se podívá na druhou ženu. „Davina je moje partnerka.“

„Myslíš jako umělecká partnerka?“ upřesňuju si. Obě ženy se na sebe usmějí.

„Ne tak docela.“ Teta vezme Davinu za ruku. „Je to moje holka, i když na takové označení jsme už asi trochu staré.“

Přestanu žvýkat a dopřávám si čas, abych informaci vstřebal. Moje teta má přítelkyni. Má ráda ženy. Opakovaně přikyvuju a nejspíš přitom vypadám jako úplný idiot. Teta se pobaveně zasměje. „Nejsi jediný, kdo dokáže uchovat tajemství, Auguste,“ dobírá si mě. „Moji rodiče, tvoje babička s dědečkem, neuznávali nic jiného než vztahy, kde byl jeden muž a jedna žena. Přesně jako tvoje máma. Některá jablka prostě nepadají daleko od stromu.“

„A některá se zase odkutálí hodně daleko,“ doplním. Na své prarodiče se moc nepamatuju, umřeli, když jsem byl ještě na základce, ale žít celý život s takovým tajemstvím musí být náročné. „Je mi líto, že jsi musela tuhle část svého života tajit i před svou rodinou.“

Znovu se zasměje. Dnes ji zřejmě dokážu vážně pobavit. „Zlato, jsem s nimi možná příbuzná, ale moje rodina nejsou.“

Davina se měkce zasměje a zamíří do kuchyně ke dřezu, aby do něj odložila svůj talíř. Pohybuje se po domě, jako by se tu opravdu vyznala. Jako by měla přehled o tom, kde má teta uložený jeden každý předmět ve tvaru ananasu.

„Vy tady bydlíte?“ zeptám se Daviny. Zatím jsem tu strávil jen jednu noc, třeba se někde schovávala.

„Ne,“ odpoví za ni teta Lil.

„Mám alergii na ananasy,“ doplní Davina a mrkne na mě.

„A kromě toho člověk není nikdy tak starý, aby si na něj nemohli ukazovat prstem,“ přidá teta Lil.

„Auguste,“ řekne Davina a poklepe mi na rameno. „Já teď půjdu nahoru, abyste si mohli s tetou v klidu promluvit. Jsi statečný chlapec a já už se moc těším, až se lépe poznáme. A klidně mi tykej.“ To, jak se na mě usmívá, ve mně probouzí naději, že všechno bude v pořádku.

„Hned za tebou přijdu,“ řekne jí teta Lil. Jakmile Davina vyklidí místnost, teta se ke mně obrátí, na tváři omluvný výraz. „Promiň, že jsem před tebou tuhle část svého života tajila. Měla jsem pocit, že bys mi mohl rozumět, ale nikdy jsme neměli možnost promluvit si o samotě. Tvá máma byla pořád s námi. Přesto jsem tušila, že se s tebou něco děje, jen jsem nedokázala s přesností určit co. Doufala jsem ale, že až budeš potřebovat, víš, kde mě najdeš.“

„Dík za to, že jsi tu pro mě byla, když jsem to opravdu potřeboval.“

„Auguste,“ pronese něžně, aniž by se mi podívala do očí. „Ani nevíš, jak mě vyděsilo, když jsi mluvil o tom, že si chceš vzít život.“

Před několika dny jsem dostal dopis, který mi změnil život. Pošta mě zpravidla moc nevzrušuje, ale ručně a úhledným písmem napsaná adresa na obálce patřila Terapii pro nový den. To jméno mi přišlo povědomé, ale nedokázal jsem si vybavit odkud. Hned první výsledek hledání na Googlu mě poslal na stránky organizace nabízející konverzní terapeutický program pro ty, kteří si neví rady se svým genderem. Pak jsem si vzpomněl. Náš pastor měl na stole jejich brožurky.

O konverzní terapii jsem toho příliš nevěděl. Minimálně však tolik, že to není nic dobrého. Nedokázal jsem uvěřit, že mě na ni chtějí poslat vlastní rodiče. Klidně by mě vytáhli ze školy i z divadla. Nejspíš by mě tím zničili. Měl jsem pocit, že už mi zbývá pouze jediná možnost – ukončit tenhle svůj život a doufat, že v tom příštím se vrátím ve správném těle.

V zoufalství jsem zavolal tetě Lil. Řekl jsem jí o terapii i o svých temných myšlenkách. Slyšel jsem starost a obavy v jejím hlase. Udělala pár telefonátů a zajistila mi místo v pořadníku několika středních škol, ale nakonec z toho nic nebylo. Řekl jsem jí, že moc dlouho už čekat nemůžu.

Druhý den se mi ozvala s tím, že mi domluvila zkoušku na umělecké škole. Naplánovali jsme můj útěk, a tak jsem tady.

„Děkuju, že jsi mi zachránila život.“

„Ten sis přece zachránil sám, Auguste.“ Posune přede mne svůj telefon. „Ale rozhodně bys měl zavolat mámě.“

Odsunu ho. „Nestačí zítra?“

„Měl bys zavolat mámě,“ zopakuje a přistrčí telefon zpátky ke mně.

Opět jí ho vrátím. „A kdybys jí zavolala ty?“

„To už jsem udělala.“

„Tys jí volala?“ zeptám se překvapeně. To nebylo součástí plánu. Teta se rozhodla pro samostatnou akci.

Teta si sundá brýle a očistí si je papírovým kapesníčkem. „Jsem hodně věcí, můj milý synovče, ale rozhodně nejsem zloděj dětí. Ani trochu se mi nelíbí, že tvoje matka vůbec neví, kde jsi.“ To vysvětluje, proč mi někde na Times Square přestal bzučet telefon. Nejspíš to bylo hned potom, co si spolu promluvily. Teta pokračuje. „A mám pro tebe i pár novinek.“

„Novinek?“ zeptám se.

„Volal pan Daniels, Auguste. Vzali tě na SPA.“

Všechno kolem se zpomalí. Zato moje hlava se začne točit. „Vzali mě?“

„Ano,“ zopakuje a pak mě políbí na čelo. Nechám tu zprávu vstřebat. Přijali mě. Budu chodit na jednu z nejlepších středních uměleckých škol v celé zemi. Chci si tento okamžik navždy zapamatovat.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ vydechnu, když se vzpamatuju.

„Tak tomu věř, kamaráde. Věděla jsem, že to dokážeš. Musel jsi na pana Danielse udělat opravdu dojem. Můžeš začít hned v úterý, pokud…“

„Pokud?“ zeptám se.

„Pokud tvoje máma přechod na jinou školu podepíše. Takže ji musíme dostat na svoji stranu.“

„A řekla jsi jí, že jsem teď August?“ zeptám se s obavami.

„Ne,“ odpoví měkce a mně se rázem uleví. „Ale zavolej jí, prosím.“

Vytáhnu si mobil přesně v okamžiku, kdy začne zvonit. Je to máma. Nevím, jestli je to dobré, nebo špatné znamení. „Co jí mám říct?“ zeptám se tety Lil a je ve mně vážně malá dušička.

Prohrábne si vlasy. „To přece víš sám nejlíp, chlapče. Zvládneš sto. Jsi statečný.“

Jak rád bych jí věřil. Přiložím si telefon k uchu. „Ahoj, mami.“

„Ahoj, dceruško.“ V mámině hlase je slyšet úleva. Přijde mi, jako by to ani nebyla ona. Dobré znamení? Třeba ji stres z uprchlého dítěte změnil. „Máš vůbec představu, jaký jsme o tebe měli strach? Nechala jsem se za tebe modlit celý kostel.“

A to už je celá moje máma ve svém svatém náboženském zanícení. „Promiň, mami. Omlouvám se.“

Slyším, jak vydechla. Nejspíš stojí v kuchyni a opírá se o linku. Anebo něco přerovnává jako vždycky, když je nervózní.

„Randy za tebou hned zítra ráno přijede a vezme tě domů. Musíme si pořádně promluvit.“

Špatné znamení. Hodně špatné znamení.

„Počkej, mami, napřed si mě vyslechni,“ prosím ji.

„Poslouchám,“ řekne máma a čeká, s čím přijdu.

Odkašlu si a zvednu hlas na obvyklou dívčí úroveň. Pro mámu teď budu hrát roli její dcery. „Když začnu chodit na uměleckou školu, získám opravdovou šanci, aby ze mě jednou byla úspěšná herečka. To mi přece také přeješ. Mrzí mě, že jsem se sebrala a utekla, ale dneska jsem měla příjímací zkoušku a věděla jsem, že když ti to řeknu –“

„Nikam tě nepustím. To sis myslela správně.“

„Opravdu tu školu potřebuju, mami.“

Odmlčí se. Přemýšlí, nebo si o něčem šeptá s mým otčímem?

„A ty tvoje řeči o tom, že se necháš předělat na chlapce? Potřebuju vědět, že to tam neuděláš. Moc dobře vím, jaké volné mravy v tom městě panují. Randy z toho nemá vůbec radost.“

Ach, Randy. Otčím roku. Prakticky se mnou nepromluví slovo. Vlastně se na mě sotva podívá. Chce se mi křičet, ale tuhle svoji šanci nesmím zahodit.

„Když ti tam dovolím zůstat, musíš mi něco slíbit.“

„Co budeš chtít, mami.“

„Slib mi, že ze sebe neuděláš chlapce. Můžeš to pro mě udělat?“

Tenhle drobný problém mi nemůže zabránit v naplnění mého velkého snu. Udělám pro něj cokoli.

„Slibuju, mami.“

[1] Cena Tony (anglicky Tony Award, celým názvem Antoinette Perry Awards) je cena udílená každoročně od roku 1947 vybranými pracovníky divadel a novináři v různých oblastech divadla, muzikálu a činohry. Udílí se ve 24 kategoriích a cenu mohou získat pouze představení či herci z Broadwaye. Pozn. překl.

DRUHÁ KAPITOLA

Úterý, 10. září

11:17

Počínaje dnešním dopolednem jsem oficiálně studentem Střední školy dramatických umění, zkráceně SPA, nebo též konzervatoře, chcete-li. Je těžké uvěřit, že ještě před třemi dny jsem byl v Pensylvánii. A ještě těžší, že teď jsem tady. A pokud nastoupit do autobusu do New Yorku byla ta nejtěžší věc v mém životě, projít dnes dveřmi do školy bylo v těsném závěsu hned na druhém místě.

Po dvou pokusech s kombinací zámku konečně otvírám svou skříňku. Přežil jsem dopolední vyučování. Za předpokladu, že přežiju i oběd, čekají mě odpoledne první hodiny herectví. Den jsem začal v kanceláři výchovného poradce, s jeho úžasnými licousy, kde jsme si probrali můj rozvrh. Pan Esteban si vyhrnul rukávy a připravil mi plán mého prvního ročníku na SPA. Neměl to úplně snadné, musel mě vtěsnat do již plných tříd, měnit rozpisy a hrát nelítostné „škatule škatule hejbejte se“ s dalšími rozvrhy. Dal si opravdu záležet, aby se moje mrtvé jméno, to úřední, nevyskytovalo na žádném z rozpisů, rozvrhů ani prezenčních listin. Dokonce se na mě usmál, jako by na mě byl hrdý. V jakém světě jsem se to ocitl?

Formuláře k přestupu na novou školu podepsala máma včera. Nelíbí se mi, že svým rodičům musím lhát – to opravdu dělat nechci. Ráno se mi po mámě stýskalo. Má na každý první školní den nového roku moc milou tradici. Udělá mi ke snídani palačinky a zabalí do sáčku oběd. K němu mi přidá ručně psané přáníčko. Teta Lil mi ale připravila míchané tofu a objednala Lyft, abych se první den nemusel mačkat v metru. To jako tradice také ujde.

Než skříňku zase zavřu, zahlédnu svůj odraz v zrcátku přilepeném uvnitř. Tomu tedy říkám nový začátek. Nový účes, nové oblečení, nové jméno, nová škola, nové všechno. A já sám jsem nový student. Pořád nedokážu uvěřit, že tu doopravdy jsem. Vše se děje tak rychle, ale to mi pomáhá předstírat, že jsem jen postava ve hře, a je pouhá náhoda, že tou hrou je můj život.

Školou se rozezní poslední zvonění a já zamířím ke schodišti, jídelna je v šestém patře. Tahle škola je obrovská. Přesněji OBROVSKÁ. Pan Esteban mi vysvětlil, že mají téměř tisíc studentů, tedy přibližně třikrát víc než moje stará škola, přičemž je zhruba desetkrát hlučnější. Tahle škola je vážně hlučná. Jako: HLUČNÁ. O přestávkách jsou chodby plné lidí, kteří se nejen baví, ale také zpívají, tančí, natáčejí videa, občas hrají na nějaký hudební nástroj. Jsem ze všeho na větvi jako nikdy.

Z venku vypadá SPA spíš jako kancelářská budova – betonová stavba s dlouhými řadami oken na šesti podlažích. Uvnitř už si ale připadáte jako v každé jiné střední škole – bíle natřené cihlové zdi a vybledlé žluté skříňky, ale je tu i muzeum s prosklenými vitrínami s nejrůznějšími uměleckými projekty, skulpturami prakticky na každém rohu a obrazy na stěnách. Škola působí historickým dojmem, ale také volá po rekonstrukci.

Když se konečně vyškrábu do šestého patra, pálí mě lýtka. Ve škole jsou jen dva výtahy a všichni chodí raději po schodech. Na konci školního roku budu mít nohy jako kulturista. Každičký gram mého já by se teď nejraději schoval, jen abych nemusel do jídelny, ale Anna mi poslala textovku a chtěla, abychom se najedli spolu.

Mou pozornost upoutá plakát nad fontánkou s pitnou vodou. Je na něm: „Vstup do klubu LGBTQIA+! Všichni jsou vítáni!“ Tahle škola je velice otevřená a vstřícná. Člověk tu může být sám sebou. Není důvod skrývat, kým ve skutečnosti je. Takový plakát by ve West Grove nikdy viset nemohl. Už jenom proto, že tam žádný klub LGBTQIA+ není. A i kdyby byl, určitě by mu nedělali reklamu. West Grove a SPA jsou prostě dva velké protiklady.

„Auguste!“ zakřičí na mě Anna z chodby. Usměju se a zamávám jí. Uleví se mi, že ji nemusím v jídelně hledat. „Bože, ty vážně existuješ!“

„Existuju,“ přisvědčím a jsem bez sebe štěstím, že jsem konečně viděn. Anna si své oblečení na první školní den pečlivě naplánovala, má na sobě černou sukni, tričko s punkrockovými Ramones, černé conversky. Já si ráno oblékl džíny, černou košili, přičemž obojí jsem si koupil v sekáči nedaleko tetina domku.

„Vítej na SPA, Auguste,“ pozdraví mě a obejme. „Nebo bych snad měla říct známý/neznámý Auguste Greene?“

Odkazuje na moje uživatelské jméno na Instagramu, který jsem si včera založil. „Používám obojí,“ chvástám se.

„A jsem pořád tvůj jediný sledující?“

„To jsi,“ pronesu, jako bych se měl čím chlubit.

„Tak to se už hodně brzy změní.“ Zavěsí se do mě. „Připravený vstoupit do sálu Hromobití, alias naší jídelny?“

Vidím na ní, jak ji naše nové přátelství vzrušuje. Jsem něco jiného a ona má jiné věci ráda. „Připravený,“ odpovím, i když ve skutečnosti nejsem připravený ani trochu.

„Běž, jako že seš cool,“ radí mi, otevře velké dvojité dveře, za nimiž se objeví velký prostor s vysokými stropy a kulatými stoly. Plakáty na zdech nepropagují nejbližší zápas ve fotbale nebo baseballu jako na mé staré škole, ale nadcházející umělecké podniky. Všichni u stolů vypadají cool. Všichni už něčeho dosáhli. Hlavy se otáčejí a sledují, jak procházíme kolem. Napřímím se, srovnám ramena, předstírám jistotu a snažím se na nikoho nedívat. Anna mi stručně vypráví o těch, které míjíme. „Tenhle kluk hrál v jednom díle Zákona a pořádku“ a „ségra tamté holky byla v loňský Dívce na vdávání.“

Cítím, jak se na mě všichni dívají. Musí se ptát, co jsem zač, a mám-li být upřímný, jistý si tím nejsem ani já sám. August prostě nemá žádnou historii, jen budoucnost. Je to ještě nerozvinutá postava. Nechci být Nový kluk, ta role mi nesedí. Chci být jako všichni ostatní v jídelně. Tuhle roli se musím naučit a správný rozvoj postavy začíná studiem. To teď dělám: studuju svou roli studenta na SPA.

Dojdeme ke stolu uprostřed jídelny, hned vedle nádob, do kterých se odhazují zbytky. Sedí tady už čtyři lidé. Anna mi dá ruku kolem ramen – teď jsem spíš rekvizita než člověk. „Všichni pozor. Tohle je August Greene z Pensylvánie. Na skupině jsem vám říkala o jeho přijímačkách. Přišel sem dobýt svět. Je to herecký génius.“ Posadí se a já si zaberu místo vedle ní, pokud mě bude dál nazývat géniem, s radostí jí budu dál dělat rekvizitu. „Nestyďte se a představte se Augustovi.“

Dívka naproti se na mě srdečně usměje. Má zářivé oblečení a vlasy do copu. „Já jsem Meena. Zájmena ona a jí. Divadelní technika.“

„Ty připravuješ scénu?“ zeptám se.

Rozzáří se jí tvář. „Letos budu hlavní jevištní technik podzimního muzikálu.“

„To je ta nejdůležitější práce na celém představení,“ řeknu. „Bez štábu by neměli herci na jevišti co dělat, nesvítily by na nás reflektory, nešel by zvuk, chyběla by scéna. Bez vás bychom byli prakticky bezmocní.“

„Líbí se mi,“ poznamená Meena směrem k Anně. „Ať tady zůstane.“

„Jack,“ oznámí osoba vedle Anny a vysekne figuru. „Zájmena oni a jim. Tanec. Řekni něco, aby to taky vypadalo, že jsme důležití[2],“ vtipkuje Jack.

„Samozřejmě že jste nesmírně důležití,“ potvrdím. Jack vypadá jako Alvin Ailey a má opravdu skvělé držení těla.

„A já jsem Juliet. Ona a jí, umění. Jsem taky trans,“ pronese s úsměvem. Vypadá úchvatně. Má oči modré jako moře a blond vlasy s náznaky růžové a červené, což vytváří růžovo-zlatý efekt. V nose má piercing.

Podívají se na mě a zmlknou. Je řada na mně. „Já jsem August. Zájmena on, jemu, jeho. Herectví. Ale Anna vám o mně asi už to nejdůležitější řekla.“

„Jen do tý doby, než ses přestal počurávat,“ řekne Jack. Pro vtip zřejmě nejde daleko.

„Co kdybychom Augusta trochu zasvětili, kdo tady všechno je?“ navrhne Anna a rozhlíží se kolem. „Vidíš tu holku ob tři stoly? Černý vlasy, hnědá košile, vypadá, jako by už měla plastiku?“

„Jo,“ přikývnu, přestože vůbec netuším, o kom mluví.

„To je Mindy Waltersová. Už hrála ve třech televizních disneyovkách.“

„Samé vedlejší role,“ dodá Jack.

Anna ukáže k dalšímu stolu. „Ten hezkej Asiat v zeleným tílku hrál přes léto na výletní lodi v Come from Away. A tamten rezavej kluk je model v Gapu. A nemyslím v Gap Kids, ale v Gapu jako Gapu.“

Meena ukáže na další dívku. „Bailey Jonesová chytla roli v reklamě na nějaký léky, jak si v ní ta rodina hraje na honěnou a hlas na pozadí recituje vedlejší účinky jako sucho v puse a průjem.“

„Máme stejnýho agenta,“ ušklíbne se Anna.

Přikývnu. Tahle škola mi definitivně začíná přerůstat přes hlavu.

„Tak co, Auguste,“ vmísí se Juliet. „Co na SPA říkáš?“

„Zatím mám všechno dost rozmazaný,“ přiznám se. „Všechno je tak jiný než na mý starý škole.“

Jack se pištivě zasměje a tleskne. „Ani si neumíme představit, že by tam v tom Hnojníku v Pensylvánii, nebo odkud to pocházíš, měli opravdu divadlo. Pověz, když jste hráli, měli jste tam na jevišti slepice a kozy? Nebo v hledišti?“

„Vsadím se, že kozy si tam určitě založily odbory,“ přidá se Anna.

„Jak jste se dali dohromady?“ zajímám se a pokouším se odvrátit od sebe pozornost.

„Vyrůstali jsme spolu,“ odpoví Anna. „Stejná čtvrť, stejný školy.“

„A každý léto stejnej divadelní tábor u Lake Long,“ doplní Meena.

Anna luskne prsty. „Kde jsem konečně ztratila svou jevištní trému.“

„A my panictví,“ informuje Jack.

„O to moje mě připravila včera Anna,“ plácnu a všichni u stolu v šoku zmlknou.

„Samozřejmě všichni myslíte jen na to jedno,“ zpraží je Anna. „Ale vzala jsem ho na jeho první Broadway. Jen škoda, že to bylo zrovna Poslední tango v Paříži…“

Anna se pustí do podrobného rozboru jednotlivých scén a já si zatím prohlížím Julii. Nikdy jí, ani nikomu jinému, neřeknu, že tohle je moje vůbec první setkání s dalším trans. Vůbec nevypadá jako já, nechová se jako já, ale jsme stejní. Je uklidňující mít vedle sebe někoho jako jsem já, ale bojím se, že řeknu něco nesprávného, nebo že se nebudu chovat dostatečně trans. Je mi jasné, že už dávno poznala, jak je to pro mě všechno nové. Musí to bít do očí.

Juliet mě vyruší z dalších úvah. „Ty tedy bydlíš u své tety, Auguste?“

„V Park Slope,“ potvrdím sebejistě.

„Hned jak vystoupíš z oranžový trasy,“ dobírá si mě Anna.

Jack potřese hlavou. „Naši by nám nedovolili se od nich odstěhovat.“

Uleví se mi, že chápou. Třeba nejsem jediný, koho se rodiče snaží mít pořád pod kontrolou. „Protože by na vás nemohli dávat pořád pozor?“

„To ani náhodou,“ zasměje se Jack. „Ale máma by nepřežila, kdyby nebyla aktivním účastníkem našeho života.“

„Myslíte tanec a tak?“

„Tanec, škola, s kým chodíme. Máme strach, že má přehled i o tom, jak rychle nám pracujou střeva.“

Meena mu skočí do řeči. „Když jsem se doma přiznala, že jsem lesba, naši strašně zuřili.“

„To je mi líto,“ řeknu a vím úplně přesně, jaké to asi bylo.

Meena se zasměje. „Ale tak to není. Zuřili, že jsem tak dlouho čekala, než jsem vyšla s pravdou ven.“

„To už zní líp,“ řeknu.

„Jen do tý doby, než se tvoje matka rozhodne uspořádat party na počest tvýho coming outu. Pak už je to spíš trapný.“ Meena si skryje tvář v dlaních.

„To není tak hroznej nápad. My jsme měli svou coming outovou party už na škole, ještě na druhým stupni!“

Meena se znovu zasměje a pokračuje. „V tomhle ohledu mám štěstí. Naši mě od začátku podporují. Sehnali mi i terapii. Doktora. Knihy. A každej rok jezdíme do Filadelfie na speciální trans konferenci.“

Tohle by mě nemělo překvapovat. Podobných historek o vstřícných rodinách tady asi uslyším víc. Je to přece New York City, ale stejně jsem v šoku. Naše životy se tak strašně liší. Vypadá to, že snad soutěží o to, kdo má tolerantnější rodinu.

„A ty seš na tom s vašima jak, Auguste?“ zazpívá Jack.

Kéž bych měl rodiče jako mají oni. Ale nemám. Když jim to ale řeknu, budou mě litovat a tuhle roli hrát nechci. Sedím tady se čtyřmi potenciálními kamarády. Nechci naše přátelství ohrozit tím, že se budu něčím odlišovat.

„Tak duhovej transparent mi nad hlavou zrovna nerozvinuli, ale nechali mě, ať jsem tím, kým chci.“

„Tak to je cool,“ konstatuje Anna a trochu nakloní hlavu.

„A chápou, že bych měl být tady, a ne u nás v Hnojníku.“ Lžu, lžu, lžu. Anebo lépe: hraju. Anna se tváří zmateně. Věnuju jí pohled à la vysvětlím ti to později, ale nezdá se, že by ho pochopila.

Atmosféra v jídelně se mění – lidé se zvedají, sbírají si věci. Za chvíli bude nejspíš zvonit. „Musíme se vrátit do třídy, Auguste,“ oznámí Anna.

Zachvátí mě nervozita. Dopoledne jsme měli jen běžné všeobecné předměty, naprosto standardní: učitel, učebnice, úkoly, rozvrhy písemek. Nikdo si mě nevšímal, nebyl k tomu koneckonců žádný důvod, ale na hodinách herectví už to rozhodně platit nebude. Budu mít herectví 3, improvizaci, hudební divadlo a techniky castingů. To je rozvrh snů, pokud ze sebe dokážu setřást tu strašnou trému z toho, že jsme tady úplně nový.

„Čas na fotku,“ oznámí Anna, zvedne telefon a snaží se nás všechny vtěsnat do jednoho snímku. „Úsměv,“ vyzve nás a stiskne spoušť. Pak se dívám, jak píše doprovodný text Představujeme novou hvězdu SPA @znamy/neznamyAugustGreene a přidá si vše ke svým Stories. „To by ti mělo sehnat nové příznivce. Sledovat známého/neznámého Augusta Greenea je prostě nutnost,“ dobírá si mě.

„Hotovo, už nás tam máš,“ pospíší si Jack s hlavou nad mobilem.

„Jack má, kolik přesně? Deset tisíc sledujících?“ otáže se Anna.

„Deset tisíc devět set dvacet, ale kdo by to pořád počítal,“ řekne Jack a směje se.

„Jak?“ zeptám se ohromený tím obrovským počtem.

„Prostě tím, že jsme sami sebou,“ odpoví a vykopne nohou do vzduchu. „Tedy, jsme svojí pravdivou online verzí.“

„A v tom je rozdíl?“ divím se.

„Sociální sítě jsou performativní,“ vysvětluje Jack. „Vytvoříš si svou personu, k ní přidáš obsah a snažíš se hrát lidem na city – v dobrým i zlým –, a tak si vybudovat základnu sledujících.“

„Vaše persona je dost dramatická,“ usoudí Anna.

„Ale jsme to my,“ řekne Jack a obrátí oči v sloup. „Jen větší, zářivější, krásnější. Jednou z nás bude mezinárodní popová hvězda, tak proč bysme se tak nemohli chovat už teď?“

„Anebo byste mohli být doopravdy sami sebou,“ poznamená Meena.

„A proto máš jenom dvě stě sledujících?“ žertuje Jack, ale jsem si jistý, že to bolí.

„Já jim říkám přátelé,“ opraví ho Meena.

„S tím si nelam hlavu, Meeno,“ přispěchá jí Anna na pomoc. „Lidi z výpravy žádný zástupy fanoušků nepotřebujou.“

Meena pokrčí rameny a obrátí se ke mně. „Dávám si na sítě obrázky celebrit, který dělám z jídla,“ sděluje mi hrdě.

„Mně se nejvíc líbil těstovinovej Malone,“ řekne Juliet, která se až dosud nezapojila.

První zvonění ukončí rozhovor stejně jako zvonek v boxerském ringu. Rozloučíme se s Annou s mými novými přáteli a vydáme se po schodech až úplně dolů. „Všechny hodiny herectví jsou v suterénu,“ vysvětluje mi Anna. „Jako bysme byli takoví podzemní divadelní trollové.“

Jakmile otevřeme dveře, spatřím před sebou prostor nabitý ode zdi ke zdi lidmi. Rázem jsem celý zahlcený. Je tu strašný hluk, lidé si hlasitě povídají, natáčejí videa, nějací kluci se honí kolem, další se objímají na přivítanou, smějí se, zpívají, tancují. Už mě ani nepřekvapuje, že se Anna zdraví skoro se všemi, které míjíme.

Na chvíli se zastaví a dá se do řeči s téměř identickými dvojčaty s blond vlasy a ve stejném oblečení. Jedno z nich pronese. „Super outfit na první den.“

„Nápodobně,“ zazpívá Anna. „Ta sukně je bomba!“

„Dík,“ odpoví dvojčata jednohlasně.

„Auguste, tohle jsou Brooke a Tiffany. Trojjediný dvojčata!“

Jako „trojjediní“ se označují lidé, kteří dokážou hrát, zpívat i tančit. „Takže vlastně trojčata,“ zažertuje jedno z dvojčat.

„A tohle, dámy, je August, který sem přišel dobýt svět.“

„V tom případě seš na správným místě,“ konstatuje druhé z dvojčat. A obě se na mě usmějí.

„Trojčatům se v létě povedl virál,“ pochlubí se za ně Anna.

„Přes pět milionů shlédnutí a pořád přibývají další,“ potvrdí Tiffany.

„Volali nám z Amerika má talent, ale nechaly jsme to plavat.“

Úplně mi zatrne. Na té jejich slávě je něco vzrušujícího. Už k ní kráčejí, jsou na správné cestě, třeba na ni mohou pomoct i mně. Anna začne něco říkat, ale její slova rychle utonou v náhlém výbuchu zpěvu. Několik dívek kousek od nás začne hlasitě zpívat. Přidávají se další hlasy a zpěv nabývá na síle, koluje, zrychluje, a když spustí refrén, zpívá už celý suterén. Všichni mají vytažené telefony a nahrávají.

Jakmile píseň dozní, lidé tleskají a smějí se. Brooke a Tiffany zamíří na svou taneční hodinu a já se vydám za Annou na tu naši. Otočí se ke mně. „Poslyš, Auguste, co mělo u oběda znamenat to tvý lhaní o rodičích?“

Věděl jsem, že to přijde. „Naši jsou úplně jiní.“ Odvrátím pohled a stydím se. „Nechtěl jsem, aby mě tvoji kamarádi litovali.“

Anna mi položí ruku na rameno. „Nikdo tě tady litovat nebude, a i kdyby, záleží na tom snad?“

Pokrčím rameny. „Budou si myslet, že jsem divnej. Chci být jako všichni ostatní tady.“

„Na to abys je všechny poznal, nebudeš mít dost času,“ poučí mě, když dorazíme ke dveřím. „Seš připravenej na hodinu? Bude to velký.“

„Připravenej jsem se už narodil,“ skrývám začínající paniku.

Ještě na chvíli zůstaneme stát ve dveřích. Místnost ihned poznávám. Tady jsem složil svoji zkoušku. Království pana Danielse. Jen ještě nevím, co přesně Anna myslela tím, že „to bude velký“.

„Co je?“ ptá se Anna, když vycítí, že váhám.

„Tohle je jeho hodina?“

„Jo. A když mu nebudeš strkat ruku do klece, nekousne tě.“

Vstoupíme dovnitř a atmosféra tady je úplně jiná než venku. Studenti spíš mlčí, vlastně jsou téměř klidní, jako by všechnu svoji maniakální energii a divoký jekot nechali na chodbách. Najdeme si s Annou lavici až úplně vzadu. Naposledy zazvoní a stane se ta nejpozoruhodnější věc: ve třídě se nic neděje. Ve West Grove by ve třídě bez učitele propukl do třiceti sekund chaos. A do dvou minut by z lavic zbyla jen hromada třísek.

Pan Daniels vstoupí do učebny, hlavu má skloněnou a pročítá si nějaký papír. Na sobě má hnědé manšestrové sako se záplatami na loktech. V každé hře, v níž vystupuje učitel, má na saku úplně stejné záplaty. Vlasy má jako obvykle rozcuchané a profesorské brýle s drátěnými obroučkami mu sluší. „Dobrý den, studenti,“ pozdraví a konečně k nám zvedne hlavu.

„Dobrý den, pane Danielsi,“ odpoví celá třída sborově. Je zřejmé že se pan Daniels těší vysoké úctě a tomu odpovídá i jeho sebejisté vzezření – možná trochu shrbené, jako Bernie Sanders.

„Vítám vás na hodině kursu Herectví 3, dle mého skromného názoru toho nejdůležitějšího kurzu během celého vašeho pobytu na SPA.“ Sebere ze stolu hromadu papírů a začne procházet mezi řadami studentů. „Můžeme začít s první lekcí?“

Otevíráme poznámkové bloky a připravujeme si propisky. „Tohle je scénář,“ oznamuje pan Daniels a zvedne papíry nad hlavu. „Co to je, už jste se doufám naučili v prvních dvou ročnících zde.“

Všichni se zasmějí. Pan Daniels pokračuje. „V tomto scénáři, stejně jako ve všech ostatních, najdete přátelství, konflikt, lásku, možná i smrt, zradu a nespravedlnost, anebo třeba lvího krále. Co tu ale chybí?“ zeptá se a rozhlíží se kolem, kdo mu odpoví. Zvedne se pár nesmělých rukou.

„Daunte, co tomuhle scénáři chybí?“

Celý se nahrbím.

Daunte odpovídá: „Režisér?“

Pan Daniels mu hodí scénář na lavici. Je to spíš poetické než agresívní gesto. To on je zde hvězda představení, kvůli němuž tady jsem. A také jsem rád, že nevyvolal mě. „Chybí tu herec. Tohle všechno jsou jen stránky, scény, popisy postav, ale je na vás, abyste slova převedli v život. Abyste jim vdechli hloubku a význam. Ta slova nejsou vaše postava. To nejsou ani scény. Dokonce ani popisy postav nejsou vaší skutečnou postavou. Daunte, kdo rozhoduje, jaká vaše postava bude?“

„Postavu tvoří režisér,“ odpoví Daunte.

„Co pořád máš s těmi režiséry, synu?“ zajímá se pan Daniels. „Postavu ztvárňuješ ty, Sašo. To ty jsi jejím tvůrcem, Daunte. Ty jsi ta postava, Auguste.“

Cítím, jak mě polévá horkost a rudnu. Pomohlo by, kdybych se schoval pod lavici? Pan Daniels již pokračuje. „A abyste tou postavou mohli být, musíte se v každé roli najít. Musíte v ní najít svůj strach, lásku, žárlivost, svoji pravdu. Velký Laurence Olivier kdysi řekl: ,Herectví je nikdy nekončící hledání pravdy.‘ A já jsem tady proto, abych vám na vaší cestě pomohl.“

Třída se ani nehne. Všichni se plně soustředí na pana Danielse. „V tomto školním roce se naučíte, jak své postavě dodat hloubku a učinit ji reálnou. Budeme se učit od opravdových mistrů, zjistíme, co nám k tomu říká Lee Strasberg a budeme studovat Meisenerovu techniku, budeme studovat Meisenerovu techniku, budeme studovat Meisenerovu techniku,“ připomene nám žertem Meisenerova opakovací cvičení. Třída se zasměje.

„A začneme mou oblíbenou Stanislavského metodou, s jejíž pomocí se naučíte využívat své vlastní zkušenosti a pravdu k vytvoření postavy,“ vysvětluje a přejde k bílé tabuli před lavicemi. Sundá z popisovače víčko a z nějakého důvodu k němu přičichne. Pak na tabuli velkými písmeny napíše: CÍL/SUPERCÍL.

„Justine,“ řekne a s poťouchlým úsměvem se otočí na patách. „Jaký je rozdíl mezi cílem a supercílem?“

Kluk, jenž se nejspíš jmenuje Justin, se narovná a odkašle si. Anna se otočí a zašeptá: „Jeho táta je Robert Sudds.“

„Kecáš,“ vydechnu a zaostřím na kluka. Anna se spokojeně usměje s vědomím někoho, kdo právě předal šťavnatý nový drb. Robert Sudds byl před nedávnem obsazen do role nového Jamese Bonda. Justin vypadá stejně božsky jako jeho táta. Projede si rukou vlasy a spustí: „Cíl je motivace scény a supercíl celková motivace hry.“

„Téměř,“ souhlasí pan Daniels. „Ale zkusme to pojmout ve vztahu k vaší postavě. Cílem postavy je to, co si představuje pro danou scénu, supercíl je pak celkový záměr postavy, to, co stojí za každým pohybem, rozhodnutím, interakcí s dalšími postavami. Chcete najít lásku. Chcete se pomstít. Chcete být u toho, až se to stane. Nemůžete se dočkat, až se stanete králem.“

Rezavý kluk zvedne ruku. „A co je vaším supercílem, pane Danielsi?“

„Jít do důchodu a hrát v parku šachy. A pomoct vám, aby se z vás stali lepší herci. Někdy má postava i dva supercíle.“

„A co tři?“ zeptá se další.

„Nebuďte tak nenasytný, pane Griffithe. Já budu spokojený, když zdoláte jeden,“ pronese pan Daniels s mrknutím. Je zřejmé že se baví, ale také má všechno pod kontrolou a nenechá se rozhodit provokacemi.

„August Greene!“

Neochotně zvednu ruku, jako bych se dobrovolně hlásil do popravčí čety. Takhle jsem si představení třídě nepředstavoval. Pan Daniels stojí na kraji jeviště s rukama za zády. Tváří se potěšeně. Zřejmě si tyhle interakce užívá. „Tady tě máme, Auguste.“ Už mi tyká jako ostatním.

„Ano, pane,“ řeknu rozechvělým hlasem. Třída se otočí a všichni se dívají jen na mě.

„Třído, tohle je August Greene. Nový student z New Jersey.“

„Z Pensylvánie,“ opravím ho. Třída se tiše uchechtne.

„Žádný rozdíl,“ nenechá se odradit. Smích kolem zesílí. Pan Daniels pokračuje. „Co je tvým cílem pro tento školní rok?“

„Dostat se na Broadway,“ zažertuju a třída se opět zasměje. Takže mohu být i pan Zábavný.

„Není to trochu brzy?“ povytáhne obočí pan Daniels.

„Cítím se připravený,“ stojím si za svým a dostane se mi dalšího smíchu.

Pan Daniels začíná působit frustrovaně. „A tvůj supercíl?“

Napodobím syna Jamese Bonda a prohrábnu si vlasy. „Chci být herec, který má práci.“

„Zkus jít trochu hlouběji, Auguste,“ přitlačí pan Daniels a zamíří ke mně.

To vážně chce, abych každému řekl, že jsem transgender? Na tohle připravený nejsem. Co tedy chce? Jakkoli bych svého nového učitele strašně rád potěšil, nehodlám tu na sebe všechno vyzradit. „Chci být herec, který má hodně práce.“

Pan Daniels se otočí zpátky ke třídě. „Takže tady máte svůj první domácí úkol. V pondělí chci jednu stránku, kde mi popíšete supercíl své herecké kariéry. Vím, že je to hodně osobní, a slibuju, že o tom třídě neřeknu. Ledaže byste napsali něco hodně absurdního.“ Usměje se. „Tím mě ovšem donutíte, abych se o to podělil i se zbytkem třídy.“

Zbytek hodiny již uběhne klidněji. Pan Daniels nám přednáší o Stanislavském a já přitom přemýšlím o svém supercíli. Chci být tak moc slavný, že se ani nebudu moct objevit na ulici? Nebo se chci proslavit alespoň na Broadwayi a mít tuny fanoušků, kteří na mě budou po představení čekat u zadního vchodu? Pokud má veškerá moje motivace vyplývat z mého supercíle, musím přijít na to, co to vlastně je. Když zazvoní, pan Daniels mávne rukama, aby si ještě udržel naši pozornost. „Nezapomeňte domácí úkol na pondělí. Jednu stránku s vaším supercílem.“ Spustí ruce a oficiálně nás pouští ze třídy.

Zamíříme na sklepní chodbu a opět se nám vrací energie, všichni jsme nabití na sto procent.

Anna kráčí hned za mnou. „Tak první hodinu jsi jakž takž přežil. Od teď už to půjde jen z kopce. Musím se před improvizací převlíct.“ Ukáže k dívčím šatnám. „V týhle sukni se nedokážu pořádně uvolnit,“ vysvětluje a zmizí v davu. Podívám se směrem ke klučičím šatnám. Neumím si představit, že bych tam vstoupil. Pánské záchody jsou jiné. Mají své samostatné kabinky a v nich je soukromí. Nevím, jestli se mohu převlékat před kluky. Naštěstí na sobě mám džíny a černou košili, a v tom se improvizovat dá.

„Je to pan Supercíl?“ slyším za sebou. Otočím se a vidím holku s vlnitými hnědými vlasy, dokonalým obočím a hnědýma očima. Na sobě má růžovou pytlovitou košili a maskáčové kalhoty. A tenký zlatý řetízek na krku. „Ahoj, to mluvím s tebou.“

Vypnu hruď a srovnám ramena. „To jsem já.“

Zasměje se. „Co sis jako myslel?“

„Nic.“ Usměju se a podívám se stranou. „Já jsem August a jsem tu nový.“

„Toho jsem si vědoma,“ řekne. „Já jsem Jasmín. Ale klidně mi říkej Jas.“

„Ahoj, Jas,“ pozdravím.

„Můžu ti dát jednu naprosto nevyžádanou radu? Musíš říct ano.“

„Ano,“ řeknu, protože nemám na výběr.

„Tahle škola,“ začne a přistoupí blíž ke mně. „Je plná hodně falešnejch lidí. Dávej pozor, komu budeš důvěřovat.“

„Budu na to myslet.“

Jas mi sebere nějaké smítko z rukávu. „Už brzy na to přijdeš sám,“ dodá ještě a zmizí mi v davu.

[2] Množné číslo umožňuje vyhnout se přesnému stanovení genderu. Pozn. překl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Buď cool.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.