Ivy Green

DOTEK BŘEČŤANU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Ivy Green, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 187. a 143. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-26-2 (epub)

ISBN 978-80-88516-27-9 (mobi)

Prolog

Všechno kolem mě se točí a nedokážu se na nic soustředit.

Ani nevím, jak rychle se mi povedlo seběhnout z takové výšky dolů na nádvoří. Pálí mě odřené klouby na ruce, protože jsem při zběsilém úprku uklouzla a narazila do zdi.

Teď stojím pod lešením a nemůžu se pohnout. Všechno se ve mně sevře, když spatřím Ninu viset v konstrukci, zatímco dole na zemi leží tělo mé matky.

Krev se rozlévá po trávě a připomíná rozlitý inkoust. Dívám se na ni jako hypnotizovaná a hlavu mám prázdnou. Ta rudá skvrna mi připomíná konečnost. Odpuzuje mě i přitahuje zároveň a já se bojím, že se do ní každou chvíli propadnu.

Někdo za mými zády křičí. Nejspíš naše hospodyně. Matylda zděšeně pobíhá po nádvoří a volá sanitku.

A já jen zírám na dvě bezvládná těla. V hlavě se mi skládají útržky vět, které jsem zaslechla, než jsem vstoupila na lešení. Kdybych přišla dřív, mohla jsem je zachránit!

A najednou mi to dojde. Máma je určitě mrtvá! Nina možná taky!

A za všechno můžu já. Kdybych k nám Ninu nepozvala, tohle by se nestalo.

Zhroutím se pod terasou vedle těla vlastní matky. Pohled na její vytřeštěné oči, roztříštěnou lebku a krev, se mi vpaluje do paměti – nejspíš navždy.

Zvedne se mi žaludek a pozvracím se. Dávím ze sebe všechno, co jsem dnes snědla. A když dojde jídlo, vyzvrátím žaludeční šťávy.

Třesu se psychickou i fyzickou nevolností a mám co dělat, abych se úplně nesložila. Periferně spatřím modrá světla majáků.

Konečně se objeví sanitka. A pak policie. Hasiči…

Nějaký muž v uniformě mě vyruší z letargie, odvede mě stranou a následně mě vyslýchá. Nejsem ve stavu jakkoli odpovídat. Chvíli na něj civím, než mu dojde, že veškerá snaha něco se ode mě dozvědět je marná. Zeptá se, jak se cítím, ale neodpovím, protože mě upoutá něco za jeho zády. Všimnu si, že před bránou stojí několik novinářů a zuřivě cvakají foťáky.

Hystericky se rozbrečím a schovám hlavu do dlaní.

Zaslechnu mužský hlas, jak říká, že Nina bude v pořádku. Na vteřinu mi spadne kámen ze srdce.

Čas najednou zrychlí.

Pak se přede mnou objeví otec. V perfektně padnoucím saku, dokonale upravené kravatě, přesto odtažitý a chladný. Vypadá, jako by právě přišel z jednání, ale ucítím z něj vůni dámského parfému… Zase se někde pelešil s nějakou ženskou!

Dostanu další záchvat pláče.

„Uklidni se, Emo,“ chytí mě za rameno. „Chováš se jak hysterka. Víš, kolik je kolem novinářů? Musíš reprezentovat rodinu, a ne se tady hroutit jako malé děcko.“

Jeho slova mě zasáhnou víc než pohled na máminu krev. Chci na něj křičet. Opravdu se v tuhle chvíli zajímá o novináře a reputaci? Copak si neuvědomuje vážnost celé situace?

„Chovej se rozumně, nebo tě nechám zavřít do blázince. Stala se tragédie, ale nesmíme z toho dělat drama, rozumíš?“

A tehdy ve mně něco praskne.

„Teď se jdi dát dohromady, ať nevypadáš jako cuchta,“ poručí a pošle mě do koupelny. Žádná podpora nebo obejmutí. Nic. Jen příkaz, abych se tvářila, že se nic nestalo.

Jsem nikdo… Vůbec se nezeptal, jestli jsem v pořádku ani co jsem viděla…

Odšourám se k zámku s tátou za zády. Vím, že až se opláchnu, pojedu za Ninou do nemocnice. Musím vědět, jak to s ní vypadá. Zamknu se v koupelně a pustím vodu.

Stojím nad umyvadlem, dívám se na své krvácející prsty a přeju si, aby to byla moje krev, která se rozlévá venku po trávě...

1. kapitola

„Nemělo být dnes náhodou ještě hezky?“ zaškaredila se mladá žena, když vystoupila z tramvaje a její noha v květinové plátěnce šlápla přímo do louže. Okamžitě ucítila, jak se kromě vyztužené látky levé boty nasakuje i ponožka. Ema Hellerová potichu zaklela a rozrušeně si upravila kapuci na kabátku.

Dnešní den stál za starou bačkoru. Doslova.

Sotva ráno otevřela oči a uvědomila si, co ji dnes čeká, zalila ji vlna protichůdných pocitů. Smutku, zklamání, vzteku, nenávisti… Nenávist vůči matce, otci, vlastně i sobě samé. Jak mohla tak dlouho nevidět, co se dělo kolem ní? Nejspíš si jen nechtěla přiznat, s kým vlastně žije.

Stále měla před očima onen podzimní den, kdy Marie odvedla Ninu na lešení, aby jí údajně ukázala sad, a přitom provedla něco šíleného. Nepochopitelného a děsivého.

Minulost, která najednou vyplula na povrch, zničila život celému zbytku rodiny. Marie zemřela, ale všechno ostatní zůstávalo.

Doprovázená ponurými myšlenkami došla Ema před budovu krajské kriminálky. Dnes definitivně podepíše nad svou rodinou i matkou rozsudek. Nemusí ani chodit k soudu. Vše, co je na papíře, stvrdí Mariinu vinu.

Snažila se nevnímat studící mokrou ponožku v botě a konečně vstoupila do policejní budovy. Pracovník bezpečnosti ochotně nasměroval Emu na patřičné oddělení. Prý třetí patro, první vchod hned za velkými dubovými dveřmi.

Vystoupala po schodech skoro v mrákotách a jen letmo se rozhlížela kolem. Kapuci stále nasazenou do čela ve snaze skrýt svou identitu.

Připomínalo jí to hořké okamžiky, kdy noviny rozebíraly její rodinu, matčin čin, otcovy podniky, a nakonec i ji samotnou. Ačkoliv od té doby už uběhly čtyři měsíce, stále se nemohla zbavit dojmu, že ji někdo pronásleduje a hledá vhodnou příležitost ji vyfotit a kompromitovat. Otec se sice snažil uplatit novináře, ale ne vždy uspěl. Pár článků se podařilo zestručnit na pouhá fakta. Nebylo v nich zmíněno ani celé jméno rodiny, což se dalo považovat za výhru.

Dorazila do posledního patra, a aniž by pořádně zvedla hlavu, zastavila se před těžkými dveřmi. Na poslední chvíli zahlédla v jejich strukturovaném skle pohyb. Než stihla vzít za kliku nebo ustoupit stranou, dveře se prudce otevřely a zasáhly ji přímo doprostřed čela. Jen to zadunělo.

„Au!“ vyhrkla a instinktivně si položila dlaň na místo, kde bolestivě tepalo.

„Sakra! Promiňte!“ omlouval se mužský hlas. „Vůbec jsem si vás nevšiml. Kdybyste si sundala tu kapuci z hlavy, viděla byste před sebe!“ naznačoval, že si za ránu do hlavy částečně může sama.

Pozvedla k dotyčnému oči a vrhla na něj nasupený pohled. Chtěla muže před sebou zpražit, ale slova jí odumřela na rtech. Stál před ní vysoký pohledný kluk, přibližně jejího věku, a zkoumavě si ji prohlížel. Vypadal, jako by ho právě vystřihli ze stránek katalogu. Světle hnědé vlasy, modré oči v odstínu bouřkového nebe. A široká ramena. Hodně široká.

Zamračila se. Netušila, jestli na něj, nebo spíš na sebe.

Nezírej tak! Copak jsi pitomá puberťačka? On tě ve dveřích málem sejme, a ty se na něj díváš jak uhranutá! Ta rána byla asi opravdu pořádná!

Promnula si čelo a ustoupila o krok vzad.

Kolem nich prošel další muž se složkou v ruce a s úšklebkem na rtech seběhl po schodech dolů.

„Příště se koukejte, kam jdete,“ odsekla po chvilce a stále se držela za čelo.

„Ukažte,“ drze jí odtáhl ruku a sundal kapuci z hlavy. Jakmile spatřil Eminu tvář, zůstal na okamžik jako bez dechu a hleděl do jejích oříškových očí. „Nemáte tam nic, zřejmě to přežijete,“ vyrazil ze sebe sarkasticky, když si uvědomil, že by měl něco říct, nejen na dívku před sebou hloupě civět.

„Děkuju za péči,“ odfrkla pohrdavě. Pořád jí stál v cestě.

„Byl byste tak laskav a uhnul? Docela spěchám.“

„Vážně? Ještě nikdy jsem nepotkal někoho, kdo chvátá na oddělení kriminální policie.“

„Já jsem VIP. Mě si sem pozvali,“ odsekla a chtěla se protlačit do chodby kolem jeho rozložité postavy. Kdyby nebyl o hlavu vyšší, možná by ho i odstrčila, jelikož se zatím ani nepohnul. Jen si ji dál mlčky prohlížel a Emě začínala docházet trpělivost. Evidentně narazila na dalšího člověka, jenž zahlédl její fotku v novinách a spojil si dvě a dvě dohromady. Rychlostí blesku si znovu stáhla látku do čela.

„Budete na mě dál koukat nebo mě pustíte?“

Konečně se pohnul a poodstoupil z cesty.

Prošla kolem něj svižným krokem a zmizela hned za prvními dveřmi.

Nevěřícně sledoval mokrou stopu, kterou za sebou na podlaze zanechala. Zřejmě měla jednu botu úplně promočenou. Donutil se pohnout z místa a srdce mu splašeně bušilo. Ta holka vypadala jako někdo, koho znal. Kdyby to nebylo trapné, počkal by na ni a možná by se zeptal na jméno. Nebo se sem může za pár minut vrátit a zjistit ho přímo od kolegy z kriminálky.

Vydal se ke schodům a seběhl o patro níž. Dokumenty týkající se zásahu odevzdal, tak už ho na místě nic nedrží…

Přesto mu v mozku hlodal malý červíček. Jeho kroky zpomalovaly, až se v prvním patře zastavil úplně.

„Ahoj, Martine, slyšel jsem, že jsi minule zachránil psa, co se schoval pod podezřelýho. To už se počítá k zásahům?“ dobíral si ho mladý muž s plnovousem.

„Rozhodně měl ten pes lepší instinkt než ty.“

„Já aspoň ve dveřích nesejmul holku,“ přisadil si. „To je u vás v týmu nový styl přivítání?“

„Bohužel se jednalo o neplánovaný kontakt. Ale efektivní, ne? Zastavila se,“ ohradil se na oko klidně.

„Až na to, že skoro omdlela. Jestli se tohle učíte na zásahovce, tak se nedivím, že se sem chodíš zpovídat.“

Martin se zašklebil a poškrábal se na zátylku.

„Já se sem chodím smát lidem, co považují plnovous za maskování.“

„Debile…“

Martin se zrovna chystal odpovědět na další rýpnutí, když zaslechl rychlé kroky. Dívka, které před pár minutami téměř rozrazil hlavu, scházela ze schodů svižným krokem. Vlastně téměř běžela. Tentokrát se nijak nezakrývala. Vlasy jí volně splývaly kolem obličeje, ale výraz měla napjatý, oči upřené k východu.

Zřejmě ji něco sejmulo víc než moje dveře.

Bez dalších zbytečných řečí se za ní vydal. Kolega s plnovousem nechápavě zatřepal hlavou.

„Kam chvátáš? Máme poplach nebo si hraješ na hrdinu?“ slyšel za sebou slova, jež se rozléhala v chodbě.

Martin jen mávl rukou ani se neohlédl. Z nějakého nepochopitelného důvodu si s tou holkou potřeboval promluvit.

Ema vyběhla ven a zastavila se až před závorou. Čerstvý vítr ji probral z otupělosti. Jestli je tohle sen, chtěla by se probudit.

Její žaludek udělal nepříjemný kotrmelec a v plicích naráz došel dech. Jako kdyby běžela maraton. A to bývala zvyklá běhat často a daleko.

Jenže dnes si nebyla jistá ani tím, zda je schopná udělat normální krok.

Chtěla se na všechno vykašlat. Přestat se už konečně zaobírat věcmi, které nemůže ovlivnit, a žít podle sebe. Neřešit, co od ní čekají ostatní! Proč taky? Tolikrát v životě cítila potřebu se každému zavděčit, a jak nakonec dopadla?

Před několika měsíci se zhroutila. Teď už o nic takového nestojí. Udělá za svým předchozím životem tlustou čáru, protože už nemá cenu za cokoliv bojovat.

Zaplatí si kurz paraglidingu nebo seskok padákem a třeba se vydá v létě stopem po Evropě. A možná se někde nadobro ztratí.

Narovnala se a prsty pročechrala zvlněné hnědé vlasy. Včera si je nechala ustřihnout. Kdyby ji viděla matka, určitě by se rozčílila. Délku do pasu totiž vystřídalo delší mikádo. Jediným požadavkem v kadeřnictví bylo, aby šly vlasy sepnout do culíku. Teď se jí prameny kroutily o něco víc než dříve, zřejmě proto, že se při své předchozí délce svou vahou trochu narovnávaly.

Soustředěná sama na sebe si ani nevšimla, že Martin vyšel za ní. Zahlédl, jak míří k tramvajové zastávce, a přidal do kroku.

Možná víc, než bylo vhodné, pokud nechtěl vypadat jako stalker.

Ema se zastavila u přechodu pro chodce, kde právě svítila červená. Zmáčkla tlačítko a vyčkávala na zeleného panáčka, když okolo ní projelo auto a ona dostala plný zásah kalné ledové vody ze špinavé louže.

Na poslední chvíli uskočila, přesto se jí nepodařilo zmírnit následky nepříjemné události. Zuřivě si kapesníkem otírala mokré nohavice světlých kalhot a ze všech sil se přemáhala, aby nepropukla ve vztekem podbarvený pláč.

„Vy máte dneska fakt smůlu,“ hlesl Martin bez posměchu, jakmile k ní došel.

Ema se otočila a v dlani zmuchlala špinavý kapesníček.

„To jste si přišel ověřit osobně? Nebo jste z oddělení pro sledování katastrof?“ drmolila podrážděně. V hlase se jí odrážela spíš frustrace než vztek.

Vložil si ruku do kapsy a v úsměvu ukázal řádku rovných zubů.

„Nechcete někam odvézt?“ nabídl se. „Mám auto hned za rohem.“

Sám nevěděl, co ho najednou popadlo. Ta holka na něj měla zvláštní vliv – nečekaně silný a matoucí. Nikdy se impulzivně nechoval, tak proč se mu najednou zdá, že ho její přítomnost vyvádí z rovnováhy?

„Jo, jasně, nastoupím do auta k týpkovi, co před minutou vylezl z kriminálky. Co by se asi mohlo pokazit.“

Hlasitě se zasmál. Byla neodolatelná... a evidentně nepotřebovala bodyguarda. Kdyby jen věděla, že dělá u zásahovky…

„Myslíte, že vás chci unést?“

Pokrčila rameny.

„Co já vím… Dneska mám tak blbej den, že bych se ani nedivila,“ odpálkovala ho a upřeně sledovala panáčka na semaforu, který zůstával stále červený.

I když možná by tahle možnost nebyla úplně od věci… a kdyby byl sériový vrah a zkrátil moje utrpení... Jenže při mém štěstí spíš padnu do spárů obchodníka s bílým masem…

Eminy myšlenky se táhly jako žvýkačka nalepená na botě. Dotyčný stál vedle a nespouštěl z ní oči.

Auta projela nejprve z jednoho směru, pak z druhého, ale zelená pro chodce stále nepřicházela.

Měla chuť ještě něco říct, ale usoudila, že jízlivou poznámku raději spolkne, pokud nechce riskovat, že na ni neznámý zavolá záchranku a ta ji odveze rovnou k Chocholouškovi. Tak by zřejmě reagovala i ona sama, pokud by na ni cizí člověk vybalil něco ve stylu: „Jestli jste vrah, tak vás beru. Chci, abyste mě zmasakroval v lese a zahrabal pod nejbližší drn, jen abych už měla klid.“

Panebože, já jsem asi fakt na dně… Tohle není normální!

Co by na takové smýšlení řekl její otec? Nebo prarodiče? A není to úplně jedno? Oba její rodiče mají sourozence, ti své děti, někteří i vnoučata… V rodinném chasou by se její smrt ztratila. Kéž by zmizela a nikdo ji nehledal. Nikdo by se netrápil, že špatné geny, beztak zděděné po matce, skončily v zapomnění. Vzpomněla si na článek o Hitlerových příbuzných, kteří se dobrovolně rozhodli pro bezdětnost, a tak celá rodina vymřela.

Uvědomila si bolestnou realitu. Kdysi chtěla rodinu, manžela, děti. Teď už ne.

„To byl jen návrh,“ řekl nakonec, trochu ostřeji, než zamýšlel. „Nemusíte se tvářit, jako bych vás chtěl hodit do kufru a odvézt do lesa.“

Ema se na něj podívala s výrazem, který nebyl ani pobavený, ani vyděšený. Spíš prázdný. Ten chlap snad uměl číst myšlenky. Po zádech jí přeběhl mráz.

„To by nakonec nemuselo být zas tak špatný,“ zamumlala a zuřivě tiskla tlačítko, jelikož se semafor nejspíš rozhodl stávkovat a na chodce nebral žádný ohled.

Martin ztuhl. Nechápal, jestli se jedná o vtip nebo o výkřik člověka potřebujícího pomoc.

„To jako vážně?“

„Nic neřešte, jo?“ mávla rukou. „Snažila jsem se o vtip. Stejně blbým způsobem jako vy.“

Ta holka byla neuvěřitelná. Něco se v něm pohnulo. Ještě nikdy v životě necítil k cizí holce tak silnou přitažlivost.

Sjela ho od hlavy až k patě a nedokázala si odpustit další hodnocení jeho zevnějšku. Zřejmě dělal to samé. Navzájem se prohlíželi, jako by mezi nimi mělo být víc než jen jedno náhodné setkání končící za pár vteřin.

Jeho oči sledovaly Emu se zájmem. Ponořily se do těch jejích a ona v nich spatřila záblesk silné přitažlivosti. Zjevně se tomu klukovi líbila. Nervózně si skousla ret. Jestli se na ni ještě chvíli bude tak dychtivě dívat, nejspíš udělá nějakou bláznivou věc. Třeba se jím nechá odvézt. A pozve ho k sobě do bytu…

Odvrátila hlavu a raději svou pozornost zaměřila na zmuchlaný ubrousek v ruce.

Vzpamatuj se, holka! Od kdy přemýšlíš o tom, že by ses vyspala s cizím chlapem jen proto, že vypadá dobře? Nebuď pitomá a chovej se normálně! Tenhle risk se k tobě nehodí! Nebo snad ano!?

Myšlenkový chaos narušila změna rytmu tikajícího semaforu. Červeného panáčka konečně vystřídal zelený.

Bez dalšího otálení se rozeběhla přes přechod a nechala stát neznámého na chodníku. V momentě, kdy se ocitla na druhé straně ulice, ovládlo ji silné nutkání naposledy se na něj podívat.

Stál pořád na místě a visel na ní uhrančivým pohledem. Jako kdyby ji nechtěl pustit ze zorného pole.

Navzdory logice se v Emě cosi sevřelo. Netušila, co ji děsí víc – že se ohlédla, nebo že ho tam stále viděla stát? Možná oboje. Protože jak se zdálo, opět neměla vůbec nic pod kontrolou…

2. kapitola

„Slečno Hellerová, vážně chcete to ohromné klavírní křídlo táhnout až do horního patra?“

Muž středního věku postával na ulici a zděšeně hleděl na výšku omšelého pražského činžovního domu. Byt se nacházel v podkroví a patřila k němu terasa s výhledem na starý hřbitov a sousedící malý parčík.

Po kmenech vysokých stromů se plazil břečťan a svými stálezelenými listy obrůstal i zchátralou márnici, jejíž hroutící se střecha vykukovala za zdí jako němý svědek času. V zimě tam občas přespávalo i několik bezdomovců. Smrt se zde dělila o prostor s těmi, kteří už dávno vypadli ze života.

Ema se na muže ani nepodívala. „Pokud s tím stěhováním máte problém, najdu někoho jiného.“

Muž si hlasitě povzdechl. „No dobře. Ale musíte si připlatit,“ upozornil ji.

Nevzrušeně pokrčila rameny. Zrovna tohle jí dělalo starosti nejméně. Po matčině smrti zdědila kromě činžovního domu i víc peněz, než by za svůj běžný život stihla utratit. Dědické řízení se uzavřelo před týdnem. Otec si nechal zámeček a lázně, zatímco Emě připadly výnosy z matčiných fondů.

Přesto se z ničeho neradovala. Naopak.

Nesnášela to. Všechny tyhle prachy. Snobství a povýšenectví, ve kterém vyrostla. Jak by si mohla těch peněz užít, aniž by z nich měla špatný pocit? Pár týdnů přemýšlela, že by peníze darovala charitativní organizaci, jenže realistka v ní ji zatím brzdila. Ačkoliv nedávno dokončila právnickou fakultu a nastoupila do advokátní kanceláře jako koncipientka, byla teprve na začátku kariéry. Zkušenosti sbírala pomalu a pořád se učila, jak se v oblasti práva skutečně pohybovat.

Ale už teď věděla, že tenhle svět jí nepatří. A nejspíš nikdy ani nepatřil.

Stejně jako její celý předchozí život – nestudovala trestní právo kvůli sobě. Přála si to její matka. Chtěla mít doma právničku. A ne ledajakou. A Ema samozřejmě ve všem vyhověla. Přece se nebude vzpouzet, vždyť rodiče vždy nejlépe vědí, co je pro děti vhodné… S tímhle přesvědčením se setkávala celý dosavadní život.

Bohužel v tomto ohledu měla matka s tátou značný rozpor…

Roman chtěl mít doma klavíristku a vzhledem k Emině talentu požadoval, aby studovala konzervatoř. A tak v kvartě úspěšně složila talentové zkoušky a odešla z víceletého gymnázia na šestiletou konzervatoř. Otcova matka, hudebnice a členka filharmonie, poskytovala dívce intenzivní individuální vzdělání. Ema si doteď vzpomínala, jak trávila letní prázdniny v brněnské vile, kde od rána do večera hrála sonáty, dokud jedno léto nedostala zánět šlach. Poté měla pár dní klid. Otec se hroutil, matka se z její zdravotní indispozice upřímně radovala.

„K čemu je Emě klavír? Nesmyslná ztráta času… Doma pro zábavu možná fajn, ale k životu potřebujeme někoho, kdo se dokáže postarat o sebe, i o celou rodinu. A právnická fakulta je jednoznačně nejlepší volba.“

„V žádném případě. Víš, co se tam propere špíny?“ vztekal se otec a mazal Emě bolavé předloktí analgetickou mastí.

Dívka seděla jako zařezaná a neodvážila se cokoliv říct nebo jakkoli protestovat.

„Nehodlám zahodit její talent kvůli nesmyslným představám tvojí příšerné máti,“ odsekla Marie a hlasitě za sebou bouchla dveřmi, možná víc, než sama zamýšlela.

Roman Emu poplácal po zádech.

„Uvidíš, že všechno bude zase dobré. Z mámy si nic nedělej. Však ji znáš, musí mít vždy poslední slovo.“

Ani jeden z rodičů se nikdy nezeptal, po čem touží ona…

Když pak na konzervatoři odmaturovala, přihlásila se na práva a k nim si, spíše z povinnosti vůči otci, ponechala závěrečné dva ročníky konzervatoře k získání absolutoria.

Jakmile nepříjemná vzpomínka odezněla, oklepala se jako mokrý pes vylézající z vody. Tehdy byla tak hloupá… Poddajná, naivní a naprosto odevzdaná.

Jenže pokud žijete se sebestřednými lidmi, moc možností nemáte. Buď se podřídíte, nebo vám udělají ze života peklo.

To druhé uměla matka nejlépe. Marie vždy rozhodovala o všem, názory ostatních ji nezajímaly.

Proto ji zasnoubila se synem senátora.

Že se Ema nechce vdávat, přehlížela bez mrknutí oka. Oliver Majer se Marii zkrátka jevil jako nejlepší partie a basta. Co na tom, že se Emě nelíbil nejen vzhledově, ale ani povahově?

„Odpoledne ten klavír přivezeme. Jen si na stěhování musím sehnat pár chlapů,“ brblal muž a vyrušil Emu ze změti myšlenek.

„Klidně. Akorát mi dejte vědět, v kolik hodin vás mám čekat. Potřebuju si ještě vyřídit pár věcí a vyklidit chodbu.“

„Zavoláme vám, až budeme vyjíždět. Počítejte zhruba za dvě hodiny, slečno.“

„Dobře, snad se včas nachystám.“

Stěhovák nasedl do nákladního auta a opustil poklidnou ulici.

Ema vstoupila do domu a po schodech pomalu doklusala až do nejvyššího patra.

Odemkla dveře a s rukama v bok vkročila do chodby.

Kde jen začít? Zřejmě hned tady. S hlasitým vrzáním šoupla ke straně několik skříněk a pak přešla na rozlehlou terasu. V noci odtud bude nádherný výhled na hvězdné nebe.

Možná by mohla mít ložnici v místnosti vedle terasy. Nebo na spaní zvolí raději severní stranu směrem ke hřbitovu? Aby se na připomínku nicoty nedívala celý den. V noci všechno zaspí. Smrt, bolest, zklamání i svou vlastní vinu.

Musela se rozhodnout. Půdorys bytu tvořil pomyslné L a skládal se ze tří místností. Tu největší uprostřed tvořil obývák s kuchyňským koutem, odkud se dalo vstoupit na terasu. Další dva pokoje se nacházely na jeho opačných koncích.

Nakonec si na spaní vybrala místnost za obývákem. Klavír nechá nastěhovat do pokojíčku vedle vstupní chodby.

V kapse jí cinkl telefon. Bezmyšlenkovitě ho vytáhla z kapsy a přečetla příchozí zprávu.

Táta: Myslel jsem, že klavír necháš na zámku. Doufal jsem, že mi ještě něco zahraješ.

Našpulila pusu a vyťukala stručnou zprávu.

Ema: Chci ho mít v bytě. Na zámek se nevrátím.

Chvíli trvalo, než přišla odpověď.

Táta: To myslíš vážně?

Ema: Naprosto…

Neměla sílu hádat se s otcem po esemeskách, raději se přesunula k úklidu a uspořádání nového bytu.

Dovedla si představit, jak se asi tvářil, když na zámek přijeli stěhováci a oznámili mu, že si jedou pro klavír. A ona mu nic dopředu neřekla. Schválně. Aby se vyhnula další zbytečné konfrontaci a manipulaci z jeho strany. Podle táty patřil klavír na zámek, především kvůli své exkluzivitě. A ona mu ho teď vzala.

Spokojeně potřásla hlavou a opřela se vší silou o komodu stojící v chodbě. Nábytek smontovaný z lehkého smrkového dřeva nebyl nijak těžký a Ema ho sama zvládla po bytě přesouvat. Proto si během krátké chvíle naplánovala jeho rozestavění.

Skříně v ložnici nastrkala podél zdi proti oknu, užší postel natočila stejným směrem. Když si vybírala její velikost, záměrně si zvolila jedno a půl lůžko, jelikož nechtěla klasickou manželskou postel, a zároveň se toužila v posteli rozvalit o něco víc.

V obývacím pokoji pošoupla knihovnu ke zdi za velký gauč, odstrčila ke straně konferenční stolek a ten televizní zatím postavila na něj. Potřebovala vyklidit cestu z chodby až na začátek obýváku do místnosti, kde měl za pár hodin stát její klavír.

Poté si v ložnici vybalila kufry, uložila oblečení do skříně a otevřela obrovský pytel s lůžkovinami, aby povlékla postel.

Nakonec se v obýváku pustila do otevírání krabic a prozatím vyskládala do knihovny směs všemožných knih.

Přesto jí zbývalo uklidit spoustu věcí, ale nálada už ji opustila. Napadlo ji, že nemá cenu vyndávat všechno. Stejně tady nezůstane dlouho. Jestli se s ní něco stane, aspoň nikomu nebude přidělávat práci tím, že by musel uklízet její věci.

Při práci jí hlavou proběhlo, jak poslední čtyři měsíce přežívala v jednom z pokojů v otcových lázních. Zámek po tragédii odmítla navštívit, natož v něm bydlet. Jenže po skončení dědického řízení jí dal otec nůž na krk. Buď se vrátí domů, nebo se odstěhuje.

Když se ho zeptala, proč mu její pobyt v lázních najednou vadí, odbyl ji argumentem, že pokoj slouží především klientům. Ema ale věděla své. Nejspíš ho plánoval pronajmout jedné ze svých milenek.

Když po dvou hodinách dotáhli stěhováci klavír do horního patra, částečně si oddechla. To nejhorší bylo za ní. Teď se mohla svalit do postele a na chvíli si polenošit. Než se znovu poddá myšlenkám na vlastní konečnost a touze spočinout v zapomnění za zdí blízkého hřbitova.

3. kapitola

„Kolik si myslíš, že ještě vydržíš?“ zeptal se Michal pozorující Martina při tréninku.

„Netuším, ale můžu to zjistit,“ hlesl a znovu se chystal zvednout narvanou činku. Jeho sparing partner nechápavě zavrtěl hlavou. Martin už jel pátou sérii bez pauzy a pot mu stékal po spáncích jako důkaz, že se nehodlá šetřit.

„Sto třicet kilo?“ mrkl na váhu. „Fajn, tak si zatím připravím číslo na ortopeda.“

„Aspoň budu mít důvod se konečně vyspat,“ odsekl Martin a uchopil chladný kov do obou rukou. Zatnul zuby, provedl poslední opakování a s dunivým výdechem položil zátěž na stojan. Poté se na chvíli opřel o lavičku a jakmile si odpočinul, přidal na obě strany osy po dvou a půl kile.

Michal zvedl obočí. „To jako vážně? Sto třicet pět?“

Bench press patřil k běžnému výcvikovému tréninku, jenže tentokrát si Martin naložil o pět kilo víc, než musel. Z nějakého nepochopitelného důvodu mu v žilách opět kolovalo neodbytné nutkání dokázat sám sobě i okolí, že zvládne víc než ostatní.

„Jsi fakt magor,“ zavrtěl hlavou Michal a postavil se za něj. „Ale chápu, každej má dny, kdy je lepší se zničit než přemýšlet.“

Martin zvedl činku a pomalu ji spustil. Žíly na rukou mu naskákaly, jak se jeho svaly napínaly na maximum. Musel znovu pořádně zabrat, aby tu nálož chladného kovu ještě několikrát vytlačil vzhůru.

„Tohle není důvod,“ vydechl, jakmile dokončil poslední blok a zbavil se zátěže.

„Děje se snad něco? Poslední dobou jsi jak na steroidech.“

Martin se na něj podíval. Cítil, jak mu po tréninku v žilách tepe krev a hučí v uších.

„Nejspíš se jen potřebuju nějak vybít. Aby mě něco bolelo. Zkrátka si nedokážu pomoct.“ Sáhl po ručníku a otřel si čelo.

„Neměl bys to přehánět. Jestli si něco uděláš, zase nám dají do týmu Igora a znáš ho, je ještě větší magor než ty.“

Martin se uchechtl a poté, co se napil, zaměřil svou pozornost na činku ležící opodál. Normální člověk by ji obešel obloukem, kdežto pro něj byla jen další výzvou k posunutí vlastních hranic.

„Neříkej mi, že bys nechtěl být s naším slavným Igorem. Víš, jak minule odzbrojil toho chlápka v bance? Stačilo tam být s ním a mohls být v televizi,“ dobíral si kamaráda i kolegu zároveň.

„Tahle sláva je mi houby platná, když nosíme kuklu,“ odsekl Michal a pozoroval Martina, jak se připravuje na sérii mrtvých tahů. „Kolik teď zvedáš?“ zeptal se a přejel pohledem po kotoučích.

„Dvě stě,“ odpověděl Martin bez emocí. „Chci zkusit dvě stě dvacet.“

Michal si odfrkl. „To už je na hraně. Nejsme v armádě, kámo.“

To slovo… Armáda. Jako by mu někdo vytáhl složku se vzpomínkou schovanou hluboko v hlavě.

*

„Kde je maminka?“ ptal se táty, jenž právě narychlo přijel ze služební cesty.

„Je v nemocnici, Martine. Zítra tě budu muset odvézt k babičce a dědečkovi do Petrovic,“ oznámil mu otec a podrbal se na hlavě. „Zůstaneš u nich pár dní. Až se vrátí Bernard z letního tábora, pohlídá tě doma on.“

„A kdy se vrátí maminka?“

Táta pokrčil rameny. Sám nevěděl.

„Jakmile jí bude líp.“

Martinovi jeho jednoduchá odpověď nestačila. Před týdnem oslavil teprve deváté narozeniny a stále byl na mámu fixovaný.

„A co se jí stalo? Vždyť včera ještě vypadala zdravě…“ snažil se pochopit proč najednou nastal takový obrat a jeho maminku ráno odvezla houkající sanitka. V hlavě mu stále rezonoval onen nepříjemný zvuk, který nevěstil nic dobrého.

„Maminka má v prsu bulku a v její blízkosti se nečekaně udělala krevní sraženina, Martine. Bude se muset nějaký čas léčit. Možná že zůstaneš u dědy a babičky delší dobu. Bernard už je velký kluk, ten po prázdninách nastupuje na střední, ale ty jsi malý a sám tu zůstat nemůžeš.“

Martin vytřeštil oči. Maminku budou operovat? A on pojede k babičce a dědovi? Vždyť je pořádně nikdy neviděl.

Otec mu nařídil, ať si sbalí batůžek, a pak ho poplácal po rameni.

„Babička je hodná,“ uklidňoval ho a vedl chlapce do pokojíku, aby dohlédl, jaké věci si do batohu dává.

Druhý den Martin stanul před malým vesnickým domem a díval se do tváře starého vousatého muže. Připadal si nesvůj, jelikož ho překvapilo, jak rychle táta po příjezdu zmizel – s dědou nebo babičkou pořádně nepromluvil. Jen ho vysadil ani se neohlédl a odjel.

Atmosféra byla zvláštně dusná a napjatá.

Děda ho přivítal ve vojenském oblečení a první, co řekl, bylo, že Martina rád vidí. A že z nich určitě budou kamarádi. Zkoumavě si prohlížel vnuka a s povzdechem zavrtěl hlavou.

„Jsi neduživý. Dávají ti výživné jídlo?“ tázal se pochybovačně, když ho vedl do chladného bílého pokoje s klenutým stropem. Na zdech visel dřevěný kříž a pár svatých obrázků včetně sušených květinových vazeb. Martinovi přišlo, že se ocitl ve špatném snu. Místnost působila strašidelně, navíc smrděla zatuchlinou a na bílé omítce se místy objevovaly mapy od vlhkosti. Babička zrovna povlékala postel a v náruči držela tlustou péřovou duchnu.

„Nejraději mám řízky,“ odpověděl po chvíli a očima zmapoval prostor, v němž teď bude několik dní žít.

„Ty má rád každý,“ starý pán se otočil na babičku. „Nechej toho! Ať si peřinu povleče sám. Chlap se musí o sebe umět postarat i bez ženské,“ pronesl blahosklonně a babička okamžitě své práce zanechala.

Dědečkova ruka mu spočinula na zátylku. „Martine, hraješ si rád na vojáky?“

Pokrčil rameny. Doma si s nikým nehrál. Maminka většinou uklízela a vařila, Bernard se o dětské hry nezajímal a táta na Martina neměl čas. A jednou když si s kamarády na hřišti na vojáky hrál, táta ho přistihl a okamžitě mu to zakázal. Voják, armáda – doma skoro sprosté slovo.

„Já nevím, možná že jo, dědo. Doma si na ně hrát nesmím,“ přiznal upřímně.

Děda se zamračil a znechuceně si povzdechl

„Jak typické. Tvůj otec je kancelářská krysa. Z Bernarda už udělal to samé. Oba jsou bábovky. Ale ty takový nebudeš, hochu. Naučím tě být chlap. A neříkej mi dědo, připadám si pak starý. Oslovuj mě, plukovníku. My dva spolu budeme dobře vycházet, obzvlášť když budeš poslouchat. A teď šup. Koukej si povléknout svou postel. Máš na to pět minut, tak si pospěš.“

A s touhle větou opustil plukovník pokoj, který se stal na dlouhou dobu Martinovým útočištěm.

*

„V armádě sice nejsme, ale někdy to tady tak vypadá,“ odsekl Martin a nachystal se k prvnímu pokusu.

V naprostém klidu, pěkně pomalu zvedl činku. Tělo se mu napínalo, jak svaly naplno zabíraly. Záda držel rovně, ruce měl pevné. Osa obtěžkaná závažím se pomalu zvedla a po chvíli s dunivým zvukem dopadla zpět na zem.

„Jestli dáš těch dvě stě dvacet a nehneš si přitom zády, tak tě večer pozvu na pivo,“ poznamenal Michal s úšklebkem.

Na Martina jeho poznámka působila jako popíchnutí. Vyvolávala v něm touhu dokázat mu, že zvedat tolik kilo je pro něj hračka. I kdyby si měl udělat kýlu, tak to prostě dá.

„Klidně se vsaď.“

Než se Michal rozkoukal, zvedal Martin o dvacet kilo železa víc. Sotva činku pustil, hlasitě se zasmál.

„Prohráls kámo. Takže večer tě beru za slovo…“