MARIE JAKOUBKOVÁ

ČERNÝ SNĚHULÁK

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Marie Jakoubková, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 186. a 142. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-24-8 (epub)

ISBN 978-80-88516-25-5 (mobi)

ÚVOD

2002, současnost, červen – školní sraz po dvaceti letech

Malé městečko se svým čtvercovým náměstím působilo v podvečerním šeru téměř jako ze starého filmu. Barokní kašna uprostřed tiše zurčela, jako by vyprávěla příběhy všech, kdo se kolem ní kdy zastavili. Letité lípy, jejichž koruny pamatovaly víc lidských osudů, než by kdo čekal, ševelily ve vlahém červnovém vzduchu.

Restaurace naproti radnici, ozdobená rozsvícenými poutači a křiklavými neony, se tvářila, jako by chtěla zaujmout za každou cenu. Její čerstvě zrekonstruovaná fasáda přitahovala pozornost a působila o něco sebevědoměji, než by se na malé město slušelo.

Za těžkými dubovými dveřmi se ukrývalo světlo, teplo a tlumený šum hlasů, které návštěvníka objalo, sotva vešel.

Dveře se s hlubokým vrznutím otevřely dokořán a vpustily dovnitř několik nově příchozích. Ale nebyli to žádní turisté, jak by se nechalo předvídat. Dnes přicházela paměť samotného města. Bývalí spolužáci, kteří spolu před dvaceti lety sedávali v lavicích...

Nyní natahovali krky, po očku se rozhlíželi, hledali známé rysy ve tvářích, které čas pomalu obrousil, ale vzpomínka ještě nevygumovala.

Usadili se do řady pečlivě vyrovnaných, ručně vyřezávaných židlí. Dřevo se pod jejich vahou tiše ozvalo, jako by vítalo staré známé. V interiéru, přetékajícím snahou působit elegantně, se každý cítil zvláštně důležitě. Nebo možná jen nervózně. Místnost dýchala nepřiznaným očekáváním.

Na stole čekaly štíhlé skleničky s pravým šampaňským. Třpytilo se v nich světlo a drobné bublinky prudce stoupaly k hladině, jako by se nemohly dočkat, až je někdo osvobodí. Hosté po sklenkách sahali skoro současně, mechanicky, ale s jistou dávkou slavnostní opatrnosti. Zaslechli tiché cinknutí. Všichni se otočili.

V čele stolu stála paní Jaroslava Dvořáková, jejich bývalá učitelka českého jazyka a přírodopisu. Vlasy měla stočené do pečlivého drdolu, jako by se během let nezměnila ani o píď, a přitom se v jejích očích zračilo něco, co dříve neviděli, možná melancholie, možná hrdost. Možná obojí.

„Tak vás tady všechny srdečně vítám,“ začala. Její hlas byl trochu měkčí, než si pamatovali. „Jsem moc ráda, že jsme se sešli v tak hojném počtu.“

Zazněl potlesk, ještě trochu nejistý. Pak ticho. A v něm nepatrné pnutí. Setkání po dvaceti letech bylo zvláštní směsicí dojetí, trapnosti a zvědavosti. Vzájemné hledání známých tváří a jejich automatické porovnávání se vzpomínkami. Každému hlavou probíhalo něco jiného: Jak se změnila! To je on? On takhle zestárl? A sakra, to jsem já tak přibrala?

Skoro čtyřicítka bývalých spolužáků tříd 9.A a 9.B seděla kolem dlouhého, bohatě prostřeného stolu, jako by znovu tvořila jeden celek. A přesto bylo mezi nimi dvacet let vzdálenosti.

Známá parta — Tereza, Filip, Martina a Ondra — se po proslovu nenápadně přesunula ke stolku bokem. Chyběl Jenda. Jeho prázdné místo jako by viselo ve vzduchu.

„Tak co, bando?“ začal Ondra s úsměvem. „Jak se vám daří?“

„Ale jo… jde to,“ odpověděla Martina. Její tón byl však příliš tichý, neurčitý. V jejích očích se něco mihlo. Únava? Nebo snad smutek?

„To zní, jako že spíš nejde,“ uchechtl se Filip. Ondra ho pobaveně plácl po zádech, ale dosednutí jeho ruky bylo trochu prudší, než by mělo. Možná i v něm hlodalo napětí.

„A ty, brachu? Pořád roznášíš pivko u toho vydřiducha?“ dodal Ondra žertem, který ale k Filipovi doběhl spíš jako urážka.

Filipův úsměv okamžitě zhasl. Tvrdě, stroze odsekl: „Jo.“ A hned do sebe vyklopil celou skleničku, jako by tím chtěl spolknout i svou nelibost.

„To bylo na přípitek, vole,“ napomenula ho Tereza, napůl pobaveně, napůl naštvaně.

„A ty mi taky můžeš…,“ vyjel na ni Filip ostřeji, než bylo nutné. Alkohol už začínal ovlivňovat jeho tón.

Martina si povzdechla. „V klidu, jo? Jsme tu kvůli vzpomínkám.“ Rozhlédla se kolem. „Škoda, že tu není Jenda.“ Při vyslovení jeho jména jí ztichl hlas. „Mluvil s ním někdo?“

Všichni zavrtěli hlavou. Chvíli se dívali do stolu.

Obsluha mezitím dolévala skleničky. Filip sledoval servírku jako lovec svou kořist. Daleko víc, než ona ho však zajímaly láhve, které slečna držela v rukou. Když totiž dorazila k jejich stolku, vytrhl Filip jednu láhev z její ruky a nalil si do své skleničky až po okraj. Servírka po něm střelila pohledem, ostrým, chladným, profesionálním. On si jí ale nevšímal.

Jakmile doplnil svou sklenku, snažil se dolít i Martině, ale ta překryla vršek skleničky dlaní. „Jsem tady autem,“ vysvětlila.

Filip láhev servírce nevrátil. „Necháme si ji tu,“ rozhodl. Jeho tón měl v sobě cosi nebezpečně panovačného.

„Tento stůl ale není určený pro vaši skupinu,“ upozornila ho servírka klidně, ale s ledovým podtónem.

„Promiňte,“ vyhrkla Tereza a okamžitě vstala, jako by cítila potřebu napravit Filipovu neomalenost. Martina ji rychle podpořila úsměvem, který servírka opětovala. Filip mezitím upil přímo z láhve, čímž přestával maskovat svou frustraci i vnitřní prázdnotu.

„Docela pěkná baba, co?“ utrousil. Ale jeho hlas zněl už trochu rozvláčně, hruběji. Nikdo nereagoval.

Trapnost by mohla pokojně růst dál, kdyby ji nerozetnul hlas učitele tělocviku, Romana Kánského, který se k nim donesl od hlavního stolu.

„Tak si to dneska pořádně užijme!“ burácel s nakažlivým nadšením, a pak se téměř stydlivě uklonil směrem k výčepu. „A za dalších dvacet let už asi bez nás dvou, co, Jaruš?“ dodal tišeji s úšklebkem.

Někteří se smíchu neubránili. Jiní se raději tvářili, že nic neslyšeli.

„Škoda, že tu není Jenda…“ povzdychla si znovu Tereza. Její hlas tentokrát zazněl měkce, jako by se dotýkala něčeho bolestivého.

Ondra se náhle uchechtl.

„Co je?“ zeptala se Martina.

„Jen mě napadlo… vzpomínáte, jak při tom závěrečném výletu přišel pozdě na bus?“ oči mu pobaveně zajiskřily.

„Jasně! Dvořáková z něj tenkrát šílela,“ smála se Martina.

„A všechno kvůli žrádlu,“ dodal Filip. Sáhl po láhvi, ale ta už byla prázdná. Prudce s ní bouchl o stůl. Nikdo si toho ale tentokrát nevšímal. Ostatní se smáli a vzpomínali. Jen Filip zůstával uvězněný mezi žízní, vztekem a stínem něčeho, co se neříká nahlas.

A někde mezi smíchem a šampaňským se nad nimi vznášelo jméno spolužáka, který chyběl. Jenda.

KAPITOLA PRVNÍ

1982, červen – školní výlet

Stejné město, jen o dvacet let mladší. Prostory vonící minulostí, ulice bez reklam, barvy vybledlé režimem a lidé, kteří se i uprostřed léta ohlíželi přes rameno, jako by jim to bylo vrozenou povinností. Totalita doznívala jako ozvěna, která stále nedovoluje úplně vydechnout.

Před základní školou se tísnil dav žáků, připravených vyrazit na školní výlet. Batůžky tehdy ještě nebyly v kurzu. Každý měl přes rameno chlebník, v něm pečlivě uložené rohlíky se sýrem, jablko a pár drobných, které jim rodiče předali s dramatickým poučením, aby neutráceli za hlouposti. Nadšení dětí se mísilo s vůní prachu a asfaltu zahřátého ranním sluncem.

Nedaleko postával příslušník veřejné bezpečnosti. Olivově zelená uniforma, tvrdý výraz, ruce za zády jako vytesané. Píšťalka na krku se leskla jako varování. Jeho oči kontrolovaly každé škobrtnutí, každé zasmání příliš nahlas. Děti k němu provokativně zpoza řad vystrkovaly hlavy a šeptem se pošťuchovaly, půlka strachem, půlka adrenalinem. Byli to puberťáci, kteří ještě úplně nechápali hranice režimu, ale moc dobře rozuměli tomu, co znamená „nepřehánět to“.

Když se na roh ulice vyhoupla žlutá Karosa, děti vydechly obdivem. Téměř nový model! Obrovská, lesklá, s typickou vůní nafty a koženky. Pro ně představovala něco jako zázrak. Svoboda, která měla přijít alespoň na jeden den.

„Tak nastupujeme, nastupujeme! Šup, šup!“ volala soudružka učitelka Dvořáková. Její přísný tón se snažil zkrotit rostoucí chaos. Třída 9.A byla známá pro svou živost a dnešní výlet měl být zkouškou trpělivosti. „Ti, kterým se v autobuse dělá špatně, sedí vpředu!“ dodala s důrazem, který naznačoval, že by nerada řešila zvracení hned po startu.

Společně s nimi cestovala i 9.B, ta pod dohledem soudruha učitele Kánského — amatérského kulturisty, muže, jehož bicepsy budily v žácích i kolegyních respekt. Dvořáková v něm viděla záchranu celé akce. Snad se ty dvě třídy navzájem nevyprovokují k něčemu šílenému… říkala si v duchu.

Autobus se začal rychle plnit. Žáci se mezi sebou předháněli, kdo bude sedět co nejdál od učitelů.

„Drž mi místo na pětce!“ zavolala Tereza přes hlavy ostatních.

„Jasně, pětka je naše, neboj!“ odvětil Ondra, který se díky své výšce a síle vždycky dostal, kam potřeboval. Ostatní mu uhýbali spíš automaticky, částečně ze strachu, částečně z respektu.

Soudružka Dvořáková lavinu puberťáků bezmocně sledovala a několikrát spráskla ruce. Děti si za okny veselými grimasami dělaly legraci z jejích gest a výrazů.

„Romane,“ otočila se k učiteli Kánskému se zoufalstvím v očích, „tohle byl špatný nápad. Dvě třídy! My to nepřežijeme. Já to cítím!“

Kánský ji uklidňoval. „To dáme, Jarko. Jsou to jen děti, ne?“ mrknul na ni a poplácal ji po zádech. Jeho jistota byla nakažlivá, alespoň na pár vteřin.

Když jako poslední nastoupila, autobus už vibroval hlasitým povykem. Děti se překřikovaly, zpívaly, pošťuchovaly… prostě výlet.

Učitelka se pokusila uklidnit situaci máváním rukou, ale nikdo si jí nevšímal. Řidič jí se soucitným úsměvem podal do ruky mikrofon. S jakýmsi dojetím a vděkem pokývala hlavou.

„Jsme všichni?“ zakřičela a v mikrofonu to nepříjemně zapískalo. „Má každý svého souseda?“ zkusila to znovu už trochu tišeji. Odpovědi se ale nedočkala. Zvuková vlna dětského brebentění její hlas zcela přehlušila.

Vytočená až na půdu pokynula řidiči, že mohou vyrazit. Sotva se ale kola odlepila od vozovky, ozval se kdesi z hloubi zadních sedaček tenký hlásek: „Chybí Jenda!“

Dvořáková neslyšela. Nikdo ten hlásek nemohl přes všudypřítomný kravál slyšet. Změna nastala až ve chvíli, když Ondra vyskočil, rozrazil cestu mezi sedadly a začal křičet směrem dopředu: „Chybí Jenda Procházka, soudružko učitelko!“

Dvořákové zmrzl úsměv na rtech. Prudce se otočila. „Kdo… cože?“ zamrkala.

Ondra zopakoval, že chybí jeho kamarád, zatímco ostatní v autobusu vřískali zvědavostí.

„Zastavte!“ zařvala učitelka. Ticho spadlo jako závěs. Autobus ztichl, jako by se vypnuly všechny zvuky světa.

„Soudružko učitelko! Jenda už běží!“ ječela Tereza a prstem tisknutým na zadní okénko ukazovala směrem ke škole.

Učitelka se podívala. A skutečně — Jenda sprintoval, chlebník mu poskakoval u boku, tváře měl rudé a dech ho pálil jako oheň. Když autobus zastavil a dveře se otevřely, naklonila se Dvořáková ven.

„Procházko?! Kde jsi?! Už jsme ti málem ujeli!“ volala, kroutila hlavou a ťukala si na hodinky.

Jenda se místo odpovědi jen zapotácel a lapal po dechu. Polkl naprázdno. „Já… jednota… fronta… koláčky…“ odsípal.

Pustila ho dovnitř a ještě jednou spočítala všechny děti. Teprve potom se vyčerpaně posadila.

„Tak už jsme konečně všichni!“ oznámila a zavřela oči, jako by se modlila ke všem učitelským patronům.

Autobus se rozjel a atmosféra uvnitř se postupně zase uvolnila.

„Ty vole, kdes byl?“ vrhla se na Jendu Martina.

„V jednotě. Ta baba přede mnou se nemohla rozhodnout, jestli chce koláčky makový nebo tvarohový!“ líčil Jenda a kroutil hlavou.

Ze sedačky před nimi se ozval spolužák Tonda.

„A jaký si teda nakonec koupila?“ Poposedl si, aby na Jendu dobře viděl a čekal na odpověď.

„Co ti je do toho?“ odsekl Ondra.

„Jo, neposlouchej cizí hovory!“ přidala se Tereza. Smích se šířil zadní částí autobusu jako lavina.

Jenda si sedl na pětku a rozhlédl se po kamarádech. „Dík, že jste mi drželi místo,“ usmál se a s každým si plácl.

„Všichni za jednoho!“ prohlásil Ondra.

„A jeden za všechny!“ odpověděli sborově Tereza, Martina, Filip i Jenda.

V tu chvíli je ale zarazilo dramatické „Pozor!“ od Filipa. Uličkou se blížila soudružka Dvořáková. Výraz měla tak soustředěný, že by se s ním dalo krájet máslo.

„Procházko… Procházko. Já z tebe dostanu mrtvici!“ lamentovala, zatímco autobus prudce zatáčel a ona se musela přidržet sedadel, aby neskončila někomu na klíně.

Jenda se krčil jako štěně, které čeká na trest. Ostatní mu šeptali: „Dopředu! Sedneš si dopředu, kámo!“

Ondra je okřikl drsným „Držte huby!“ a zvedl pěst, aby bylo jasno.

A pak učitelka dorazila.

Zastavila se před Jendou… a najednou změna. Její obličej zjemnil. Úsmála se, opravdově.

„Tak co, už dobrý?“ zeptala se tichým, laskavým hlasem.

Jenda se překvapeně narovnal.

„Ano, soudružko učitelko. Já se moc omlouvám. Klidně si půjdu sednout dopředu… zasloužím si to.“

„Ale kdepak,“ pousmála se znovu. „Jedeme na výlet. Ten má být radost, ne trest.“ Poplácala ho po rameni.

Děti ji sledovaly s otevřenými ústy. A pak rána. Jedna prudká zatáčka a Dvořáková se zřítila na dva studenty, kteří si hráli karty. Všichni vyprskli smíchy. Ona se rychle zvedla, narovnala si sukni a zasyčela: „Tak jsme se zasmáli!“

A bylo zase ticho. A dokonce vydrželo až do první zastávky.

KAPITOLA DRUHÁ

2002, červen, třídní sraz

„No jo, stará Karosa. To bylo šídlo!“ poznamenala zasněně Martina.

„Pořád se vrtáš v autech, Marti?“ zeptala se Tereza.

„No jasně, že jo. Už si ani neumím představit, že bych dělala něco jinýho,“ odpověděla a automaticky si přičichla k rukám. I přes všechny pokusy smýt z nich šmír a jiné technikálie pořád lehce voněly olejem a dílnou.

„Takže práci letušky jsi pověsila na hřebík?“ vložil se do hovoru Ondra.

Martina se zamyslela a začala počítat na prstech.

„No… už to bude pět let,“ řekla tišeji. „Tehdy jsem se chtěla vrátit, ale naznačili mi, že už jsem prý na takovou pozici stará.“ Slova se na okamžik rozplynula ve vzduchu a Martina sklopila oči. Pak se ale ušklíbla, mávla rukou a zlehka si odfrkla. „Ale už to neřeším. Změňme téma.“

Tereza nechápavě kroutila hlavou. „To je stejně hrozně nespravedlivý!“

Martina si položila prst na rty. „Dneska jsme tu kvůli úplně něčemu jinýmu, ne? Máme se bavit, ne tesknit nad promarněnými sny.“

„Já bych se bavil,“ ozval se Filip, „jenže obsluha tady nějak vázne!“ Zamával prázdnou lahví a mračil se směrem k baru, jako by chtěl servírku přivolat silou myšlenky.

„Kdyby ses choval slušně, chodila by sem častěji,“ rýpla si do něj Martina.

„Prosím tě! Zase tak hrozný jsem nebyl. A servírky jsou zvyklé na horší,“ hájil se Filip. Postavil se, vytáhl z vázičky růžičku a s jakýmsi poskočením vykročil k výčepu.

„Sledujte!“ prohlásil a jeho vratká chůze vyvolala u přátel touhu vypuknout v smích, kterou však rychle potlačili, aby to nevypadalo, že jde o sázku.

Když se vrátil, vítězoslavně držel v každé ruce láhev vína, v jedné bílé a v druhé červené.

„Vidíte? Takhle se to dělá!“ otočil se ještě zpátky a servírce galantně pokývl.

„To chceš jako vypít sám?“ zachechtal se Ondra.

„Proč ne? Ale jestli chcete, klidně si nalejte.“

„Jsi neskutečně štědrý,“ utrousila ironicky Tereza.

Hodiny ubíhaly a lidí u dlouhého stolu postupně ubývalo. Zůstávali už jen ti, kteří měli řádně upito, nebo ti, kteří čekali na odvoz.

„Sedneme si k nim?“ navrhla Tereza. Ostatní přikývli, popadli skleničky a přesunuli se k druhé části stolu, kde stále posedávalo několik spolužáků. Mezi nimi i učitel Kánský.

„Teda, pane učiteli, vy se nezdáte!“ žertoval Filip a bez zábran plácl prošedivělého muže po zádech.

„Filipe, už máš dost, co?“ pousmál se učitel.

„Ale kdepak, pane učiteli! Já něco vydržím,“ chlubil se Filip a rovnou se napil z nejbližší lahve.

Kánský se lehce ušklíbl a pokračoval v hovoru s Kamilou, která se ho od začátku večera držela jako klíště. Kamile se učitel líbil už na škole. Její tehdejší zamilovanost byla ale veřejným tajemstvím, a tak jí nyní ostatní přítomní ten malý pozdní zázrak upřímně přáli.

„A jak to, že nepřijel Jenda Procházka?“ zeptala se znenadání Žaneta. Otočila se na Terezu, která jen pozvedla ramena.

„Pozvánku dostal. Ale asi mu do toho něco vlezlo,“ odpověděla a obrátila se zpět k Martině. Žanetu nikdy dvakrát nemusela.

„No, já slyšela, že byl nějakou dobu v blázinci. Je to pravda?“ Žaneta nenápadně dloubla Terezu prstem do zad, aby si vynutila reakci.

Tereza se k ní neochotně otočila. „O tom nic nevím,“ odsekla.

„Třeba je tam pořád,“ pokračovala Žaneta.

Tereza ji přestala vnímat. Obrátila se k Martině a jemně ji zatahala za vlasy, aby upoutala její pozornost. Martina právě dokončovala vtip a hlasitě se smála vlastní pointě. Jakmile si všimla Tereziny vážné tváře, smích jí pozvolna odezněl.

„Jenda je prý na psychiatrii. Věděla jsi to?“ zašeptala Tereza.

„Cože? Kdo ti to řekl?“

„Žaneta. Ale vypadalo to, že se mě spíš snaží využít jako zdroj.“

Martina se zamyslela. „Chudák Jenda… jestli je to teda pravda. A pokud ano, tak by mě zajímalo, jak se tam dostal. Jestli dobrovolně, nebo třeba na soudní příkaz?“

„Na soudní příkaz? Jenda?“ nechápala Tereza.

„Co my víme? Od základky jsme s ním v kontaktu moc nebyli. A v těch pár dopisech, co poslal, toho taky moc neřekl. Na druhou stranu, kdo by se tím taky chlubil, že jo!“

„Baf! Co vy dvě?“ ozvalo se za jejich zády. Vyrušil je potácející se Filip. Než se ale k němu stihly otočit, odběhl zase pryč.

„Haló! Všichni! Budeme hrát hru!“ hulákal na unavený zbytek party.

„Nech nás být!“ ozývalo se od stolu.

„Ale no tak! Bude sranda!“ trval si na svém.

„Dobře, tak co navrhuješ?“ zvedla oči Kamila. „Tichou poštu?“

„Jo, to by šlo,“ přidala se Žaneta a okamžitě se narovnala jako vzorná žákyně čekající na první slovo. Ostatní to komentovali pobavenými poznámkami.

„Mám lepší nápad,“ ozvalo se z rohu. Tam seděl Vláďa Řepnička, nejméně výrazný člověk na celé škole. Učitelé ho v hodinách občas doslova přehlíželi. Teď však jeho hlas upoutal pozornost.

Vláďa, tehdy malý, hubený kluk s pěšinkou uprostřed hlavy, nekonečným množstvím pih na tvářích a silnými brýlemi, teď vypadal dočista jinak. O dost vyrostl, brýle měl stále, ale aspoň takové, které mu slušely. I vlasy si nechal ostříhat v moderním pánským stylu. Určitě byl jediným z obou tříd, kterého téměř nikdo nepoznal.

Než odpověděl, nechal si chvilku na rozmyšlenou. Dlouhé dvě minuty mlčel, což bylo ostatním trochu nepříjemné. Když se k němu začali zase otáčet zády, protože už zkrátka nedoufali, že ze sebe ještě něco vyplodí, konečně promluvil: „Znáte hru Černý sněhulák?“

I přesto, že jeho hlas nebyl nikdy jakkoli výrazný, tentokrát přivodil úplné ticho. Všichni zpozorněli.

Martina se obrátila na ostatní. „Pamatujete?“

Ondra přikývl.

„To bylo tenkrát na tom výletu, viď?“ přemýšlela nahlas Tereza.

„Jo, přesně!“ přitakal Filip.

KAPITOLA TŘETÍ

1982, červen

Výlet se vydařil. Nikdo nepřišel k úrazu, nerozdaly se dokonce ani žádné poznámky, a to už bylo co říct. Všechna stanoviště proběhla hladce, a i přejezd Vltavy parníkem ze zvíkovského hradu k zámku Orlík si celá výprava užila bez jediné komplikace. Nikdo nezvracel, nikdo nenakrmil ryby zbytky svačiny… prostě idylka. Hlavně z pohledu učitelů.

Zbývala poslední zastávka, zámek Kratochvíle, který si schválně nechali až na cestu zpět. Někteří studenti totiž odtud mířili rovnou domů.

Autobus zastavil na rozlehlém parkovišti, z jedné strany obehnaném asi metr a půl vysokým živým plotem. Hned za ním se rozprostírala dokonale udržovaná zahrada s letitými keři rododendronů a azalek.

Dva houfy studentů, každý vedený jedním učitelem, zamířily ke vstupní bráně, kde učitelka Dvořáková zakoupila hromadnou vstupenku.

„Seřaďte se, půjdeme za soudruhem průvodcem. A nikdo nebude běhat, kde nemá! Ani trhat květiny nebo jinak ničit tu krásu. Je to poslední zastávka, tak si to nepokazte!“ kárala je učitelka a snažila se udržet skupinu pohromadě.

„Už jste skoro dospělí, tak se podle toho chovejte,“ doplnil ji učitel Kánský. Dvořáková na něj spokojeně mrkla a viditelně se jí ulevilo.

Dva štrůdly žáků se daly do pohybu a loudavě následovaly správce zámku. Tereza, Ondra, Martina, Filip a Jenda zůstávali tradičně vzadu. Únava se na nich už podepisovala a hlava jim šla kolem ze všech těch informací o místech, která za den procestovali.

Proto raději mezi sebou vtipkovali a svým smíchem několikrát narušili výklad průvodce. Ten je opakovaně napomenul, dokonce i na chvíli přestal mluvit, dokud se neuklidnili. Nakonec byli pod drobným nátlakem přesunuti dopředu, aby je měli kantoři pod dohledem. Jenda předstíral, že ho výklad nesmírně fascinuje a zajímá, a proto každé slovo, které správce ze svých úst vypustil, dramaticky a vědomě odkývával.

Ze zahrady se postupně dostali do zámeckých pokojů. Oproti Zvíkovu působilo zdejší vybavení mnohem moderněji, zdobené zlatem a pozlátky. Mnozí studenti si okamžitě představovali, jaké by to asi bylo v takovém luxusu bydlet.

Jendu zaujala starší vyřezávaná komoda. Pod její přední nožičkou zahlédl složený papírek. V duchu si okamžitě vytvořil představu o tajném plánu, zapomenuté mapě k pokladu ukrytém někde v netolickém podzemí. Rozhodl se, že si papírek vezme jako suvenýr.

Počkal, až spolužáci přejdou do další místnosti a jejich těla ho zakryjí. Nadzvedl komodu jednou rukou, špičkou boty lístek opatrně vytáhl a zasunul si ho do kapsy. Pak rychle doběhl ostatní, kteří už byli dvě místnosti napřed.

„Kde jsi, vole?“ zajímal se Filip.

„Počkejte, až budeme v autobusu. Budete čubrnět,“ uculil se Jenda tajemně.

„Ty jsi něco čornul?“ zeptala se Tereza.

Jenda jen významně mrkl. Tereza okamžitě běžela k Martině a všechno jí převyprávěla. Obě se na Jendu otočily a zdviženým palcem mu daly najevo podporu.

Jejich zvědavost, s každou minutou rostoucí, byla skoro nesnesitelná. Jenda je úmyslně napínal. Stále si hladil kapsu nebo na ni významně poklepával, aby je tím ještě víc dráždil.

Když autobus odjížděl z parkoviště, okamžitě ho obestoupili.

„Tak dělej! Ukaž, cos sebral!“ naléhala Martina, která v té chvíli doslova hypnotizovala jeho kraťasy.

„Možná vás překvapím, ale sám ještě nevím, co to je,“ přiznal Jenda a vytahoval zmuchlaný lístek.

„Tak už!“ vyhrkla Tereza a téměř mu papír vytrhla z ruky.

Rozložil první sklad, pak druhý… a když konečně viděl obsah, zklamaně vydechl. Jen starý leták na tuhé mýdlo.

„No, ty vole… poklad jak noha,“ uchechtl se Filip a plácl do letáku tak silně, až jej Jenda upustil. Papír se snášel vzduchem k sedadlům uprostřed autobusu.

„Jinak zdravej?“ okřikl ho Jenda, vstal a došel pro leták. Když se vracel, všiml si pod sedadlem ještě jednoho složeného lístku.

„Co je tohle?“ zeptal se a zvedl jej.

„Moje to není,“ prohlásila Tereza, aniž by se odtrhla od výhledu z okna.

Jenda si sedl a papír opatrně rozložil. Byl zjevně starý, na přehybech skoro na prach. Text byl místy rozmazaný, ale titulek stále čitelný:

„Černý sněhulák,“ přečetl nahlas se zvláštním úžasem v hlasu. „Koukejte na to!“ snažil se zaujmout i ostatní. Ale autobus už zastavoval u školy. Tereza s Martinou balily batohy, Ondra s Filipem stáli namačkaní u dveří. Nikdo ho neposlouchal. Lístek složil a zastrčil si ho do kapsy.

Po vyhlášení rozchodu se parta vydala k náměstí a usadila se na okraj kašny, která byla kvůli rekonstrukci už měsíce vypuštěná.

Večer, když se Jenda svlékal, hodil propocené kraťasy přes opěradlo židle. Z kapsy mu vypadl onen papírek.

„No jo! Já jim to vlastně ani neukázal!“ Sedl si na postel, zvedl lístek a přečetl si znovu titulek. „Černý sněhulák… Co je to za blbost?“ poznamenal a zavrtěl nevěřícně hlavou.

Zaslechl matčin hlas. Volala ho k večeři. Papír proto položil na stůl a odešel do kuchyně.

KAPITOLA ČTVRTÁ

1982, červen

Byla sobota. Než se Jenda setkal s ostatními, musel projít tradičním dopoledním očistcem domácích prací. Luxování, odnos odpadků, po obědě ještě nádobí. Teprve potom dostal volno.

„Otročina,“ bručel si pro sebe.

„Říkal jsi něco?“ ozvala se matka.

„Ne, nic!“ vyhrkl a rychle zmizel z bytu.

Zamířil do parčíku na náměstí, kde se s partou scházeli už od první třídy. Bylo tam několik laviček přišroubovaných k zemi. Ta jejich stála nejblíž kašně. Kdysi do ní vyryli své monogramy a od té doby ji považovali za svou.

„Včera jsem vám zapomněl něco ukázat,“ ohlásil hned po příchodu a šmátral v kapse.

„Zase nějaké poklady?“ poškádlila ho Tereza.

„Poklady ne. Spíš… návod na nějakou hru. Ještě jsem to pořádně nečetl.“

Martina mu papírek vytrhla z ruky dřív, než stihl mrknout, ale jak byla netrpělivá, při rozkládání jej přervala na dvě poloviny.

„Jé, promiň! To jsem fakt nechtěla!“

„V pohodě. Stejně se skoro rozpadá,“ uklidnil ji Jenda.

Martina rozprostřela obě části na zem a začala číst.

„Co je to za divnej název? Černý sněhulák?“ naklonila se Tereza.

„Já to taky nikdy neslyšel,“ přidal se Ondra.

„Tak to někdo přečtěte nahlas,“ zabručel Filip a svalil se na lavičku.

Martina se s jemným povzdychem obětovala a začala číst.

„Přej si, co chceš! Budeš-li věřit, vyplní se to…“

Filip se zvedl.

„To mě zajímá!“

Přišel blíž a naklonil se nad papír. Prolítl text pohledem, ušklíbl se a znechuceně zase odešel. „Kravina,“ poznamenal.

Pozoroval vosu v odpadkovém koši.

„Co tam je dál?“ naléhala Tereza.

„Říkanka?“ podivila se Tereza.

„Jo. A nedává moc smysl.“

A pak…