Za pohádkou
s vodníkem Leknínkem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Iva Hoňková a Josef Plachý

Za pohádkou s vodníkem Leknínkem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Byla jednou jedna kniha… a jakmile ji dočetli, skončila zastrčená v knihovně. Tak to ale skončit nemusí! Pošlete ji dál s s www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

Text © Iva Hoňková, Josef Plachý, 2026

Illustrations © Jakub Dvořák, 2026

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2026

ISBN v tištěné verzi 978-80-253-7765-9

ISBN e-knihy 978-80-253-7784-0 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-7785-7 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-7767-3 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

Tato kniha je věnovaná všem, kdo mají rádi příběhy, pohádky i pověsti o vodnících a dalších bytostech i rybí drobotině z vodní říše. Především je však věnovaná dětem ze základních i mateřských škol z Heřmanova Městce, které daly vodníkovi i jiným postavám v této knize jména i vzhled.

Jak to všechno začalo

V jednom malém městečku je od nepaměti krásný Zámecký rybník. A proč se jmenuje Zámecký? Inu proto, že je v zámeckém parku. V dávných dobách, kdy ještě v naší zemi žili princové a princezny, ho kousek od zámku nechal vybudovat bohatý zámecký pán. Na hrázích a březích sloužící zasadili stromy a do vody vypustili pár kaprů, línů a jinou další rybí drobotinu, která se v novém domově rychle zabydlela.

A co by to ale bylo za rybník bez vodníka? Jeden takový malý zelený mužíček se přistěhoval hned na podzim. Nerušeně, v klidu si budoval a velebil své podvodní křišťálové království. Na břeh vycházel většinou jen v noci. Při měsíčku vysedával u stavidla, pozoroval klidnou vodní hladinu a bafal z fajfky, anebo jen tak brouzdal kolem mlynářských stavení, kterých bylo v okolí hned několik. Žádné přátele z lidského světa neměl. Snad jen pár mlynářů, kteří mu tu a tam nechávali v šalandě mlýna koláče a buchty pro udržení dobrých sousedských vztahů. Ono rozhněvat si takového vodníka nedělalo nikdy žádnou dobrotu.

Vodník byl dobrák. Nikomu nechtěl dělat problémy. I jeho hrníčky na dušičky, pečlivě vyskládané na policích všude kolem, zely prázdnotou. Zato si oblíbil tuze milého kapříka Petříka a švitořivou štiku Barču. Ti dva dělali vodníkovi společnost a navyváděli se s ním lotrovin, až se z těch jejich her na honěnou čeřila voda. Tak si tam žili ve shodě a poklidu dlouhá léta.

Jak míjely roky, doby princů, princezen a zámeckých pánů odvál čas a zůstaly jen na stránkách knih. Změnil se park, domy, krajina i lidé. U břehů rybníka se rozrostlo rákosí. Orobince s elegantními sametově hnědými šiškami ve tvaru doutníků se pohupovaly ve větru a ohýbaly se ze strany na stranu. Novými obyvateli se staly labutě a divoké kachny. Vodníkovi bylo v tu dobu bezmála dvě stě let. Říkáte si, že to je dost pokročilý věk? Nenechte se mýlit. Vodníci, jak je o nich známo, jsou téměř nesmrtelní a sto nebo dvě stě let pro ně nic není. Za tu dobu se povytáhnou o pár centimetrů, ale vrásky na jejich tvářích byste hledali marně.

Vodník měl kousek dál od břehu mezi vysokými listy rákosí zahrádku, ve které pěstoval malé trpasličí lekníny.

A proto mu štika i kapřík neřekli jinak než vodník Leknínek. Jako každý správný hastrman nosil a stále nosí kouzelný proutek, díky němuž na sebe může brát nejrůznější podoby. Svým věrným rybím přátelům daroval věčný život, aby si nemusel zvykat na nové. Hlídá je, aby nepadli do sítí pytlákům, a má je rád stejně jako svoji vodní zahrádku. Vlastně tu už nehlídá…

Jednoho dne totiž přišla velká povodeň. Nebe naplno otevřelo svá stavidla a k zemi se snášely proudy vody. Pršelo mnoho dní i nocí. Malý vodníček neměl dost sil na to, aby zadržel přívalové vlny, které se z potoka valily jedna za druhou do rybníka a dál přes břehy do zahrad a lidských obydlí. V poslední chvíli popadl štiku i kapra a rychle s nimi vylezl do větvoví nejbližšího stromu u břehu.

„Však bude zase dobře,“ povzbuzoval smutného Leknínka kapřík Petřík.

„U rybníka přece teče Podolský potok,“ usmál se na něj ze sudu Petřík.

„Bydlí v něm sice nějaká vodnická panenka,“ přidala se Barča, „ale to vím jen z doslechu, co si kvákaly žáby v rákosí.“

„Moc ne,“ reagoval Leknínek.