Barbara Frandino

AŤ SE TŘESOU

NEVINNÍ

© 2025 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

Published by arrangement with United Stories Agency – Roma

Translation © Marina Feltlová, 2026

Original Italian title: TREMI CHI È INNOCENTE

Copyright © for Czech edition

Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-812-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-813-8 (mobi)

Adri

Carlovi

Mému otci

Dnes

V jednu chvíli řeknu, že se mi zavírají oči. Podám jí ovladač, zvednu se z gauče. „ Jsem unavenej, radši půjdu.“ Ani se na mě nepodívá, popřeje mi dobrou noc a pohladí látku mých kalhot, ničeho si nevšimne. Odejdu do vedlejšího pokoje a chystám se zemřít.

Z obýváku zavolá: „Nařídil sis budík?“

Budík, no jasně, říkám si. Vyčistím si zuby, obléknu si tričko a čisté slipy, na vlasy nanesu gel. Není nic horšího, než se stydět za vlastní smrt.

V posteli zhasnu světlo a obrátím se na bok s pokrčenýma nohama, ruce stisknu mezi koleny, sevřu čelist. Než můj mozek pohltí sám sebe, chci si udělat zásobu vzpomínek, naplnit vzpomínkami batoh, který si odnesu tam, kam se ubírám. Vytáhnu pravou ruku a přiložím ji k čelu. Stejná gesta, každý večer. Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého, pak ji zase uvězním mezi koleny. Ale dneska večer je poté, co matka odejde, v pokoji něco nového: rytmický zvuk, který se line z polštáře, jako kdyby někdo schoval do peří metronom.

Za jak dlouho by našli moji mrtvolu?

Okenními štěrbinami proniká jemný prach, pár vteřin se chvěje ve vzduchu a pak se řítí dolů. Ležím natažený, nehybný, a přesto jsem si jistý, že se potácím tmou. Závan větru práskne okenicemi, záclona se rozletí jako splašený pták. A pak je tu ten zvuk v polštáři: šustění hedvábné sukně, dech zvířete, pochod armády bahnem.

Otočím se na záda a zmizí to.

Do notýsku jsem si zapsal seznam toho dobrého, co jsem v životě udělal. Nic mimořádného, ale aspoň něco. Když umřete předčasně, budou o vás mluvit v souvislosti s tím, jak jste umřeli, ne jak jste žili. Pes se snaží dostat dovnitř, škrábe tlapkou o zavřené dveře, jeho kňučení se mísí se škrundáním, které ke mně doléhá z břicha: za celý den jsem se nedotkl jídla.

Ještě před několika měsíci, kdy na mě pořád ještě dávala pozor, by moje nechutenství byla katastrofa. Teď už si toho ani nevšimne.

Rigor mortis začíná u svalů čelisti a šíje a postupuje směrem dolů. Stáhl jsem si z internetu tutoriál jedné pohřební společnosti: doporučují dát nebožtíkovi pod hlavu druhý polštář, aby se tuhnutí šířilo rovnoměrně. Jestli mé mrtvé tělo objeví máma, chci, aby pro ni to odhalení nebylo příliš nepříjemné.

Najednou se rozezní telefon. Nemám nejmenší chuť to zvednout, pak mě ale napadne, že se jí třeba stalo něco ošklivého. Pokaždé když tu není, myslím na to, že mohla mít nehodu. Ani nemluvě o tom, že mám meteoropatii a trpím anticipační úzkostí. Nakonec to zvednu.

„Spal jsem,“ řeknu jí.

Další nával a mám srdce až v krku. Svoje výkyvy nálady zaznamenávám v excelové tabulce, používám ji kvůli statistické analýze. Atmosférický tlak, rychlost větru, srážky, turbulence, míra vlhkosti, to jsou fenomény úzce spjaté s mojí úzkostí. Řekněme, že na stupnici od jedné do deseti je za slunečného rána úroveň mé paranoie trojka a večer, kdy je venku vánice, desítka.

„…“

„Mami?“

„Ano?“

„ Jestli mi chceš něco říct, tak to řekni, jinak se uvidíme zítra ráno.“

„ Jsem u strejdy Ivana, trochu se zpozdím. Jestli máš hlad, v ledničce máš nějaký jídlo.“

Její slova se vynořují pomalu, jako by přicházela z dálky. Mám neustále pocit, že slova mojí matky musí urazit strašně dlouhou cestu, než se dostanou ven.

„OK. Nedělej si starosti.“

„Nedělám si starosti.“

„Dobrou noc, mami.“

„…“

„ Já to položím. Rozumíš?“

„Co to má znamenat, dobrou noc? Je osm hodin.“

Včera doktor zopakoval, že neumírám, natáhl ruku k modré propisce a předepsal mi léky proti úzkosti, mám si je přidat k antidepresivům, která jsem začal brát na panické ataky. „ Je mi hůř než předtím,“ řekl jsem mu, „migréna je čím dál silnější a cítím něco jako elektrošoky, které mi prostupují pažemi.“ On prohlásil, že je to normální, že musím být trpělivý, že první měsíc léčby je ten nejtěžší.

Co jsem se začal léčit, vždycky když se jdu vymočit, myslím na raky v řece. Říká se, že zbytky antidepresiv, které se k nim dostávají z kanalizace, z nich dělají masožravce a asociály. Pstruzi, tloušti, úhoři, havrani a brodiví ptáci se živí raky: pokaždé když močím, rozvracím celý ekosystém.

„Mám se vrátit?“ ptá se mě matka.

„Není třeba. Je mi skvěle.“

Jdu do kuchyně, abych vypil sklenici vody a našel nějaké jídlo, které by utišilo moje břicho. Otevírám a zavírám dvířka, jako kdyby se v dalším okamžiku mělo objevit něco, co tam předtím nebylo. Strašně mě to unaví. Vezmu si z ledničky balené lasagne, špičkou nože rozříznu plast, vysypu lasagne na talíř. Nemá cenu je ohřívat, spustit mikrovlnku, vybrat nějakou funkci a čas: každé jednotlivé gesto by po mém těle vyžadovalo úsilí, které je pro mě neúnosné. Sním je studené, vestoje, před oknem, těsto je gumové a ragú je určitě karcinogenní. Ulice venku je liduprázdná, vánice pokryla auta tlustou vrstvou bílého poprašku, je červen, ale mohl by být listopad, pes kňučí, podívám se na něho a začne vrtět ocasem. Jak tře ocas o podlahu, připomíná mi to zvuk stěračů. Položím talíř na zem a čekám, až ho Pablo pořádně vylíže až do posledního zbytku, a mezitím cítím, jak mi pokrm vrací trochu sil. Umyju talíř, vidličku, sklenici, nechci po svém jídle zanechat žádné stopy. Utěrkou otřu kapky vody, které zůstaly na nerezových částech kuchyňské linky. Když se vrátím do pokoje, nechám dveře otevřené. Znovu si lehnu na bok, s pokrčenýma nohama. Prsty se dotknu ran, které mám na obličeji, od nehody uběhl týden a vůbec se nechtějí hojit. Nezacelí se nikdy, pokud si je nepřestanu nehty rozdírat do krve. Snažím se mít oči zavřené, ale je to k ničemu, beztak vím, že neusnu, dokud matčiny klíče necvaknou v zámku. Abych se rozptýlil, dívám se na starý horor a mám tak ztlumenou hlasitost, že jsem nucený přiblížit ucho k počítači, abych slyšel, co říkají.

Později předstírám ospalý hlas: „Promiň, spal jsem, nevšiml jsem si.“ Koho si myslím, že oblafnu? Ona moc dobře ví, že lžu. Přísahal bych, že ji to stojí nadlidské úsilí, aby na mě nezařvala, že jsem debilní hovado. Neudělá to, nenamíří na mě prst a neřekne, že už toho má plné zuby, a to jen proto, že si myslí, že jsem příliš křehký a že musí být trpělivá, všechno se změní. Nadejde chvíle, kdy mi bude moct sdělit, že není moje služka. „Kristepane,“ bude křičet, „ Já nejsem ničí služka!“

Klečí na dlažbě v kuchyni, zády ke mně, protože nechce, abych ji viděl plakat. Z role kuchyňských utěrek trhá jeden list za druhým a hází je na podlahu. Během okamžiku jsou nasáklé olejem z tuňáka, zbytky těstovin a všeho svinčíku, který pes vytahal z odpadků.

„Chceš pomoct?“

„Nech mě být a běž spát.“

Světlo se znenadání zachvěje. Možná je to povolená žárovka, zabliká a pohasne, zamžiká a znovu pohasne. Posunu se o pár kroků a zapnu rádio, naladím předpověď počasí.

V tomhle bytě je vždycky zapnuté rádio, televize nebo počítač: hlas, který narušuje ticho a mísí se do našich konverzací, neviditelná přítomnost někoho neznámého nás zbavuje povinnosti klást otázky. Musíte mít odvahu, abyste se na něco zeptali. V mojí rodině není nikdo mistrem v odvaze. Ale jsme dost inteligentní. A ona je strašně krásná, nebo bych měl možná říct, že mi připadá krásná, i když zatvrzele tvrdí, že ne, ne, už není taková jako dřív, vezme album a začne jím před našima očima listovat: ona v šestnácti, ve dvaceti, s mým otcem, před svatbou. Objímají se a hledí do objektivu, maminčina nahá paže je ovinutá kolem jeho ramene, bílé tváře, hladké, tváře jako lucerny, které se vynořují z temného pozadí, skoro jako by měli pod kůží a pod zuby rozsvícenou lampičku. Jako kdybyste byli fosforeskující, prohlásil jsem jednou.

Z druhé strany fotky je datum. Září 2005. Táta nedávno odpromoval a už pracoval. Sepisoval technickou dokumentaci a návody k obsluze mixerů a vysavačů ve firmě, která vyráběla domácí spotřebiče. Uměl zacházet s počítačem a znal automatické překladače z korejštiny, což v té době vypadalo jako něco mimořádného. Máma měla promovat následující rok a dva roky poté jsem se měl narodit já. Snila o tom, že bude psát pro velké noviny, ale nikdy to nedělala, v životě nenapsala ani návod. Vzpomínám si na její vysokoškolský diplom, měl tenký černý rámeček a neustále měnil místo: v obýváku, v ložnici, pověšený na stěně v kuchyni. Tušil jsem, že to putování nějak souvisí s její náladou. Mezi lednicí a dřezem skončil ve chvíli, kdy dostala od mého otce k narozeninám novou žehličku. Dokonce i mně přišlo zřejmé, že darovat žehličku není zrovna dobrý nápad.

Před rokem diplom zmizel. Chtěl jsem se mámy zeptat, kam ho uložila a proč urazil celou tu cestu, než zmizel. Nakonec jsem se na nic nezeptal: byl jsem si jistý, že by se mi odpověď nelíbila. Vsadím se, že to neudělal ani můj otec. Jak jsem říkal, u nás v rodině není nikdo mistrem odvahy.

„Slyšelas?“ říkám, „tyhle bouřky budou trvat ještě týden.“

Mám rád konverzace o počasí: prolamují ledy a vyvolávají nejednotné názory, jenže ona nechce konverzovat, chce jenom, abych se klidil.

„Řekla jsem, ať jdeš spát.“

Jak se snaží mluvit, matčina ramena sebou trhnou. Vypnu tedy rádio. Slzy jí dál stékají po tváři, padají na dlaždice a mísí se s olejem a kávovým lógrem, který pes vysypal, když se hrabal v odpadcích.

Chtěl bych ji obejmout, nechat se zaplavit zázračnou řekou slz, která z ní vyvěrá, a taky si poplakat. Chtěl bych cítit její teplo, vzít ji za ruce a nechat si je ovinout kolem hlavy, aby to nesnesitelné bodání, které cítím v lebce, povolilo, chtěl bych se jí omluvit, že jsem ji zklamal a udělal ji nešťastnou. Místo toho jsem vypnul rádio a teď tady stojím, za jejími zády, s lehce rozkročenýma nohama a tvářím se jako někdo, kdo se připravuje na ostrou hádku, zatímco se moje zloba už nemůže v tom tichu rozplynout, může volně narůstat a kontaminovat každou jednotlivou buňku mého těla. Kdybych se tak mohl vrátit zpátky: převinout myšlenky o čtyři týdny zpět, změnit běh událostí. Vrátit se k 16. květnu, kdy jsem po vyučování vyšel ze školy, lilo jako z konve a my se jen tak bezdůvodně zdrželi před už zavřenými dveřmi. „Hele, kousek odtud otevřeli havajskej podnik, co ho zajít vyzkoušet?“ navrhla Emma a její vlasy se dotkly mé tváře. Mohl jsem se soustředit na ni, na lehkost její hubené ruky položené na mých zádech, na vanilkovou vůni jejích šatů. Zachránil bych se.

A teď bych nebyl plný hrůzy a vzteku, neschopný se rozhodnout, jestli se mám matce vrhnout k nohám, nebo na ni zařvat: Podívej, k čemu jsi mě donutila, ty pitomá děvko!

Na pochybách se k ní přiblížím, vytrhnu jí hadr z ruky a řeknu jí, aby přestala fňukat.

„Běž se vyspat ty. Já se o to postarám.“

Podívá se na mě, jako by mě nepoznávala, otře si obličej rukama potřísněnýma olejem a odejde. Drhnu dlaždice prostředkem na nádobí a mezitím kuchyň vybledne a točí se jako ve víru. Hledám v kapse ampulku s benzodiazepinem: doktor tvrdil, že někdy ji stačí jen držet v ruce, vědět, že tam je, aby mozek vyprodukoval dostatek opiátů potřebných k uklidnění. Pes se ke mně přiblíží, upřeně se na mě dívá a vrtí ocasem. Chudák, dneska večer ho nikdo nevyvenčil.

Předtím

Do začátku vyšetření zbývalo deset minut a otec řekl: „Výborně, aspoň si můžu zdřímnout“, zatímco já si pomyslel: Výborně, aspoň se kvůli němu nebudu stydět za to, že jsem se narodil.

Čekárna byla navlas stejná jako stovka jiných, ve kterých už jsme se ocitli předtím: židle připevněné k podlaze, holé stěny, světla, že by se člověk oběsil, předpokoj propasti. I tentokrát, kdybych odtud odešel s nějakou dobrou diagnózou, bych se považoval za člověka, který unikl smrtelné nehodě.

Nemocniční čekárna nepůsobí zrovna uklidňujícím dojmem, to chápu, navíc tu ale byl jeden precedens, kvůli kterému jsem byl jak na trní: v jednom z těchto sta případů se můj otec, můj nebohý, bezbranný a nedůtklivý otec, vyčerpaný hledáním skutečné příčiny, kognitivního zkreslení, mechanického spojení mezi něčím rozbitým v mém nitru a mými indispozicemi, vytočil k nepříčetnosti, zvedl oči od křížovky a začal řvát. Křičel, že už tam čekáme šest hodin, i když to nebylo šest, ale jen jedna, a on pořád opakoval, že šest, šest zasraných hodin, a já, znenadání, ucítil tíhu na hrudi a pálily mě oči, jak se mi chtělo brečet. „A jestli jste idioti, co nedokážou zvládnout objednané pacienty,“ hulákal, „tak změňte povolání.“

A tak, když naposledy, před čtyřmi měsíci, v čekárně doktora Ferrariho otec zvedl pohled od obvyklé křížovky a řekl mi, že si zdřímne, uklidnil jsem se. Jenže pak natáhl nohy, opřel si hlavu o zeď a začal zírat do stropu.

Usmál se a prohlásil: „Víš, na co myslím?“

Dělal si poznámky na okraji stránek, kde každičké bílé místo zaplnil čísly a slovy, těmi svými obrovskými písmeny nakloněnými doleva. Domníval jsem se, že vím, na co myslí, tu záležitost už jsem slyšel: myslel na to, že dokáže na první pohled určit, jestli má tahle budova rám z ocele, nebo železobetonu. Odhadnout, s minimálním chybovým rozpětím, kde jsou umístěny nosné pilíře, trámy a strop. A že kdyby mohl omrknout stropní podhledy, dokázal by zjistit, jak je podlaha horního patra připevněná ke konstrukci podpěr.

Jediný způsob, jakým můj otec dokáže dát světu smysl, je zkusit ho přeorganizovat.

„Říkal jsem si, že kdybych chtěl, mohl bych přesně určit místo, kam umístit nálož dynamitu.“

Zvedl se, obešel místnost, sedl si na jinou židli, opřel hlavu o stěnu a zase se zadíval ke stropu.

„ Jedinou nálož, která by dokázala tuhle nemocnici rozcupovat na padrť.“

„Seš magor,“ podotkl jsem.

Musel jsem se smířit s tím, že mám otce, který začíná přicházet o rozum. Nebylo snadné to přijmout. Nikomu se nelíbí představa, že má trhlého otce, ale nebylo to poprvé, kdy vyrukoval s něčím podobným. Měnil se, měl destruktivní myšlenky a pořád tloustnul.

Pokaždé když se vrátil ze služební cesty, stoupl si na váhu. Nadával pak z koupelny, že zase přibral kilo. „Kilo za tři dny, panebože!“ křičel.

Pak zase spustil: šest hodin v autě, aby dojel do Mnichova, sedm hodin do Frankfurtu. Tkaničky od bot povolené, nafouklý kotník sešlapuje plyn, sako pečlivě složené na vedlejším sedadle, v kufru prototyp nového modelu elektromagnetických brzd, poslední meta ve vývoji automobilových brzd, revoluce v přilnavosti pneumatik k vozovce a brzdné dráze, celé ty hodiny sám, ani rádio si nezapnul, stačily mu mírné vibrace motoru, zvuk kol na asfaltu, vzduch opírající se do karoserie. „Když řídím, vymýšlím,“ říkával. „Ale co vymýšlíš?“ „Něco, co udělá svět lepším místem,“ říkával.

Jako malý jsem studoval na mapě jeho itinerář a počítal množství kilometrů, které měl ujet. Když se ocitl na nějaké objížďce, zavolal mi z auta, aby mi oznámil, že odbočil na vedlejší silnici, a já pak všechno přepočítal a zavolal mu zpátky. „Co bych si bez tebe počal?“ V jednu chvíli, bez nějaké reálné příčiny, jsem mu to přestal zvedat: už mě ta komedie přestala bavit. „Zkrátka jenom vyrostl,“ ujišťovala ho matka. A on přestal volat.

Každopádně během posledních měsíců se z každé cesty vracel tlustší a divnější, měl šedivou pokožku a vypadal nestabilně, bez ohledu na všechna ta kila.

Hádky mezi ním a mou matkou byly čím dál častější, což ze statistického hlediska zvyšovalo četnost mých bolestí hlavy.

Většinou k tomu docházelo večer. Máma si už ke stolu sedala podrážděná a všechno jí vadilo – jak mluvíme, jak jíme, jak necháváme příbor na talíři. Stěžovala si na to tichým hlasem, zničená nespravedlností, se kterou se nedokázala smířit. Táta si naložil na talíř a žvýkal tak zuřivě, jako by chtěl tomu jídlu uštědřit lekci, jakou by si byla zasloužila jeho žena. Náhle se tón jejich hlasů zvýšil: ten její se stával ječivým, ten jeho nesnesitelně huhňavým. Máma vždycky rychle vstala a našla si něco na práci. Táta se jen na židli odstrčil od stolu, ta hlasitě zaskřípala o podlahu, nedokázal udržet kolena v klidu, choulil se v šatech, které mu najednou vůbec neseděly a dělaly ho ještě tlustším. Zapálil si cigaretu, držel ji v ústech, aniž ji vdechoval, a zapomněl, jak nesnáší, když matka doma kouří. A zatímco ho kouř pomalu zahaloval, vytrvale se snažil přijít na původ oné hádky, protože jejich pře byly tak dlouhé, že nakonec už si nikdo nepamatoval, jak to všechno začalo. Hledal logický řetěz, který je dovedl až do tohoto bodu, jako kdyby v tom byla nějaká logika.

Po chvíli máma řekla, že je naštvaná. Při mluvení krčila nos.

„ Jsem unavená.“

„ Jistě, Miss Proniczanicunavená je vážně unavená.“

„Přísahám, Marco, už nemůžu. Chci jen, abyste mě nechali na pokoji.“

„Ona už nemůže a chce, abychom ji nechali na pokoji. Je mi tě líto. Ne, vážně, je mi tě líto.“

Pak se obrátil na mě: „Viď, že je nám jí líto?“

Ale já se té záležitosti nechtěl účastnit, ať si to vyřídí oni dva.

Máma na něho namířila prst a nařídila mu, ať přestane opakovat všechno, co ona řekne, a táta odpověděl: „A proč bych toho asi tak měl nechat, to mi teda pověz.“

Ona pak odešla do jiné místnosti a on zvedl oči k nebi. Nato poznamenal: „ Jdu se osprchovat, abych se uklidnil. Běž utěšit matku a vyřiď jí, ať už přestane fňukat.“ Já za ní šel, ale věděl jsem, že už nefňuká, psala něco do mobilu a ten pak položila displejem dolů na lněný přehoz přes postel. Pohladila mě po tváři.

„Dřív nebo později odejdu,“ prohlásila.

„Kam odejdeš?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny.

„Do Crosby, Holtu nebo Segovie.“

Půjde žít do Londýna a nechá si říkat Clarissa Dallowayová. Nebo odjede do Benátek, kde bude učit ve škole, ale povolání učitelky bude jen zástěrkou, protože po nocích bude mít jiné věci na práci. Poté si mě k sobě přitáhla, aby mě kousla do krku. Mojí matce by se bylo líbilo stát se postavou jedné z těch knih, které četla.

Smáli jsme se s rukou před pusou, aby nás otec neslyšel, i když mně se chtělo trochu plakat, protože nikdy nevyslovila: Dřív nebo později odejdeme. Ne že by se mi chtělo někam odcházet, nevěděl bych, co dělat v Crosby nebo Segovii, navíc jsem se neměl tak špatně tam, kde jsem byl, chtěl jsem jen slyšet, že jsem součástí jejích plánů.

Jednoho dne táta bouchl pěstí do lednice. Byl jsem v jiném pokoji, ale ten zvuk byl tak hlasitý, že to vypadalo, jako by vybuchl granát. Hned poté odešel a práskl dveřmi.

Běžel jsem se podívat do kuchyně a našel jsem mámu, jak ve dřezu oplachuje hrníčky od snídaně. Dveře lednice byly promáčknuté. Po té události jsem si nějakou dobu myslel, že nám otec dříve či později připraví nějaké ošklivé překvapení, jako Leonardo DiCaprio v Prokletém ostrově nebo Edward Norton v Prvotním strachu.

„Hej, Mister Nikdysenesměju, neřekl jsem, že chci tuhle budovu vyhodit do povětří, chápeš?“

Chechtal se. Nevím, co mu na tom připadalo směšné. Zdálo se, že vytušil moje myšlenky.

„ Jenom jsem tím zabíjel čas, rozumíš?“

Po chvíli nás zavolali. Vyprázdnil jsem kapsy a stáhl si hodinky, zatímco můj otec podepisoval formulář, kde se psalo, že v mém těle nejsou fragmenty kovové povahy. „Netrpíš klaustrofobií?“ zeptala se mě ta žena. Měla chraplavý hlas, smyslně šeptala: trochu jako Billie Eilish, ale bez toho zmateného výrazu; měla obrovské poprsí, jmenovala se Dori. Když se naklonila, aby mi k hlavě připevnila radiofrekvenční cívku, její prsa se tak silně tlačila na látku kolem výstřihu, až jsem si myslel, že to uniforma nevydrží: že se zip rozletí a její prsa se na mě vyvalí. Místo toho, zatímco byla skloněná a šachovala kolem mojí hlavy, se prsa jen na okamžik lehce otřela o mou tvář. Byla kouzelně a zároveň děsivě měkká, až jsem musel sevřít ruce v pěst a doufat, že rychle odejde, nebo zůstane navždy.

„Už ti někdy dělali nějaké rezonance?“

„Před několika lety jsem si zlomil nohu. No, ale to bylo něco jinýho.“

Podala mi malý přístroj opatřený tlačítkem, který jsem měl držet v ruce, nasadila mi obrovská sluchátka, upravila mi ramena, stiskla knoflík a lehátko se začalo pomalu pohybovat.

„Kdybys měl nějaké potíže, zmáčkni tlačítko a já hned přiběhnu. Budu tamhle za sklem. Stačí jen naznačit a já dorazím.“

Měl jsem zůstat uvnitř tunelu třicet minut. Nehybně a v klidu, to se rozumělo samo sebou. Tak jsem se vyzbrojil svatou trpělivostí a sestavil si krátký seznam příjemných témat, na která bych mohl myslet, abych se odpoutal od pekelného rámusu, který sluchátka dokázala jen stěží ztlumit. Jenže se do mě vkradla série myšlenek, které jsem si nevybral a na které jsem nebyl připravený: co když lékaři v mé hlavě objeví něco, co není v pořádku? Co když umřu? Můj otec by vzal tužku a papír a zkusil by zrekonstruovat logický řetěz, který vedl k mojí smrti, a pak by se poddal destruktivním snům, jen aby ulevil svému smutku. A moje matka? Možná by odjela, ano, opustila by ho a odjela. Našla by si nějaké místo, kde by mohla dlouho a sama plakat, jak to dělají ženy v jejích knihách. V Crosby, Holtu nebo Segovii.

„Byl jsi skvělý,“ řekla radioložka, když se lehátko znovu rozpohybovalo a vyjíždělo z tunelu.

Byla mi zima a cítil jsem nepříjemné mravenčení v nohou. Sledoval jsem ji, jak mi sundává sluchátka: snažil jsem se vytušit, jestli se v jejím pohledu neskrývá nějaká špatná zpráva, jestli už neviděla, že v mojí hlavě je něco, co tam nemá být.

„Kolik ti je?“

„Šestnáct.“

Nespouštěl jsem z ní oči, a nejen kvůli tomu výstřihu. Jakkoli dobře mohla skrývat emoce, byl bych poznal, kdyby si pomyslela, že jsem příliš mladý na to, abych zemřel.

Rozepnula popruhy, které mě držely v nehybnosti, a její výstřih se opět přiblížil k mojí tváři. Pak prohodila: „Běž se obléknout. Pan doktor si vás za pár minut zavolá.“

Později, usazený na opačné straně psacího stolu radiologa, jsem natahoval krk, abych viděl na obrazovku jeho počítače. V tu chvíli už jsem ale byl úplně mimo. Byl jsem si totiž jistý, že rezonanční přístroj odhalil nějakou anomálii, jen jsem doufal, že bude malá a napravitelná. Kdyby mi lékař dovolil se podívat, určitě bych ji viděl, tu černou skvrnu: tak jsem si ji představoval, černou díru uprostřed snímku mého encefalu, do níž by se zřítily naše životy. Zajímalo mě, jestli už doktor Ferrari musel někdy říct chlapci mého věku, že je vyřízený, protože si nějaký zasraný červotoč pochutnává na jeho mozku.

Zvedl oči od počítače a sdělil mi, že jsem zdravý jako rybička.

„Dobře,“ odpověděl jsem.

„Skvěle,“ prohlásil otec.

Vráska uprostřed Ferrariho čela se roztáhla do širokého úsměvu. Být na jeho místě, nechal bych si narůst ofinu.